У журналі «Карпатський край. Наукові студії з історії, культури, туризму» можуть публікуватися результати наукових досліджень з історї, історії науки та техніки, мистецтвознавства, культурології, географії туризму.
При використанні матеріалів посилання на журнал «Карпатський край» обов’язкове
ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКИЙ РЕҐІОН ЯК ПОГРАНИЧЧЯ «СВОЇХ» І «ЧУЖИХ»: ДИЛЕМИ ВЗАЄМОДІЇ
У статті досліджується феномен західноукраїнського реґіону як порубіж- жя етнічних культур, ідентичностей і спільнот. Обґрунтовується теза, що в західноукраїнському реґіоні етнічні і со- ціальні групи відрізнялися не тільки на горизонтальному рівні, а різні форми соціальної диференціації – етнічні, по- літичні, професійні та інші відміннос- ті – не співпадали, а були відносно не- залежними, що витворювало так звану «багатоманітну неоднорідність». Дослі- дження показало, що, оскільки етнічні лідери різно- та рівностатусних етно- національних спільнот були «батьками» і «дітьми» етнонаціоналізмів та різних ідентичностей, то, природно, постій- но рефлектували над питаннями своєї етнічної приналежності, національної міфології, історії, традицій і звичаїв, спільної ментальності й життєвих ви- пробувань. Проблема впливу полікультурності у межах одного простору кількох типо- логічно відмінних культур, які вступали між собою у складні стосунки на те- риторіях пограниччя сучасної України, відноситься до числа найменш вивчених. Що більше нам відомо про західноукра- їнський реґіон як порубіжжя етносів і культур, то більше довкола цього по- няття з’являється аналітичних розві- док, публіцистичних статей і рефлексій з претензією на історичність і науко- вість, то очевиднішими стають похиб- ки невиправданих припущень, амбітних відкриттів, розпачливих присудів і міс- тифікацій, адже усі вони суттєво від- різняються від історичних і політичних обставин, а тим більше – від системи міжнаціонального буття, етнічних уяв- лень, критеріїв ідентичностей людності пограниччя.
Авторське право (c) 2020 Карпатський край
НАЦІОНАЛЬНО-ДЕМОКРАТИЧНА РЕВОЛЮЦІЯ НА ЗАХІДНО- УКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ (1914–1923 РР.): ДО ПРОБЛЕМИ ХРОНОЛОГІЇ
У статті робиться спроба аналізу місця національно-демократичної ре- волюції на західноукраїнських землях в Українській революції другого-третьо- го десятирічь ХХ століття. Узагальню- ються здобутки національної історіо- графії у визначенні хронологічних меж обидвох процесів. Наголошується на тому, що національні революційні про- цеси початку ХХ століття, які іденти- фікуються з такими усталеними кліше, як “національно-визвольні змагання”, “національно-визвольна боротьба”, слід розглядати як окреме явище – Україн- ську революцію. За своєю суттю і пере- бігом вона є відмінною від революції в Росії, хоч не можна відкидати значних обопільних взаємовпливів між цими про- цесами. Стверджується, що завдяки рево- люційним процесам на західноукраїн- ських землях Українська революція може трактуватися як така, що тривала з серпня-вересня 1914 до середини березня 1923 року.
ОЦІНКА САКРАЛЬНИХ КОМПЛЕКСІВ ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ ДЛЯ ОРГАНІЗАЦІЇ ТУРИСТСЬКО-РЕКРЕАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті здійснено комплексну оцін- ку сакральних комплексів як складової частини рекреаційних ресурсів адміні- стративних районів на прикладі Івано- Франківської області для стратегічних потреб розвитку туристично-рекреа- ційної діяльності. Обґрунтовано здій- снення оцінки ресурсів за п’ятьма ква- ліфікаційними структурними ознаками (фрагменти культових споруд; окремі культові споруди; комплекс культових різностильових споруд; комплекс сти- льових споруд; монастирські комплекси). На території Івано-Франківської об- ласті зареєстровано 73 сакральні спо- руди національного та 446 – місцевого значення. На їх базі обраховано коефіці- єнт пізнавальної цінності, здійснено ти- пізацію районів, складено різноманітні тематичні картосхеми. Оцінка сакральних комплексів Іва- но-Франківської області дає підстави стверджувати, що жоден з районів об- ласті загалом не є унікальним. Однак до категорії високоатрактивних відно- сяться 2 з 14 районів (14,3 %) – Бого- родчанський і Коломийський (обидва – по 0,68). 57,1 % є середньоатрактивними (Верховинський, Городенківський, Косів- ський, Надвірнянський, Рогатинський, Рожнятівський, Снятинський та Тис- меницький). Галицький район (7,1 %) від- несено до категорії малоатрактивних, а Долинський, Калуський та Тлумацький (21,4 %) – неатрактивних.
ТОРГІВЛЯ ПРОДУКЦІЄЮ ЛЕГКОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ НАДДНІПРЯН- СЬКОЇ УКРАЇНИ В ДРУГІЙ ПОЛОВИНІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТТЯ
У статті розглядаються питання торгівлі продукцією легкої промисло- вості в Наддніпрянській Україні в дру- гій половині ХІХ – на початку ХХ ст. на внутрішньому та зовнішньому ринках. Висвітлюються проблеми зовнішньої та внутрішньої торгівлі, входження Украї- ни в систему всеросійського ринку. Про- аналізовано праці дослідників економіч- ної історії, що стосуються тематики розвитку торгівлі зазначеного періоду. Визначено головні товари, на які був стабільний попит, прослідковано ста- новлення та розвиток мережі постійної та періодичної торгівлі, різноманітнос- ті видів торгових закладів. Встановлено, що торговельні операції товарами ши- рокого вжитку були невід’ємною скла- довою господарської діяльності України та одним з найважливішим джерелом одержання прибутку. Вони сприяли зміц- ненню економічної безпеки держави на зовнішньому рівні та були інструментом підвищення конкурентоспроможності внутрішнього виробництва.
ГАЛИЧИНА В КОНЦЕПЦІЇ ПОЛЬСЬКОЇ МЕСІАНСЬКОЇ ВІЗІЇ
У статті обґрунтовуються ідейні засади трактування польською месіан- ською візією «польськості» Галичини. В умовах модерного націотворення в поль- ського народу сформувалися політичні концепції про територію Речі Посполи- тої, що має бути відроджена шляхом збройної боротьби та співпраці з краї- ною-метрополією (Австро-Угорщиною). Автор наголошує на тому, що Га- личина розглядалася в цій сентенції як національний плацдарм до активізації згаданих ідей. Зокрема, після завершення «Бахівської рекції» в імперії Ґабсбургів королівство Галіції та Лодомерії стало «Польським П’ємонтом», тобто цен- тром національного відродження. Поль- ські діячі в умовах ліберальної політики цісаря Франца-Йозефа І активно впро- ваджували в життя ідею «польськості» Галіції. Однак автор констатує, що дані події зумовили появу глибоких міжетніч- них суперечностей між галицькими поля- ками та галицькими українцями.
ЛІТНІ ТАБОРИ ВІДПОЧИНКУ ШКІЛЬНОЇ МОЛОДІ (ШКІЛЬНІ ПРИТУЛКИ) У ГАЛИЧИНІ НАПРИКІНЦІ 1930-Х РР.
Наприкінці 1930-х рр. у Галичині функціонувало 37 гірських туристич- них притулків. Для потреб шкільної мо- лоді Міністерство у справах релігій та громадської освіти Польщі затвердило Інструкцію у справі утримання та ви- користання шкільних нічліжних притул- ків, спрямовану на розвій шкільного ту- ристично-краєзнавчого руху. Наприкінці 1930-х рр. у Галичині діяв 71 шкільний притулок на 1836 нічліжних місць, з яких половина – у Краківському воєводстві. Нараховувалося 6938 загальноосвітніх шкіл та 213 гімназій, де навчалося 1128,4 та 46,9 тис. учнів. Одне місце у шкіль- ному притулку припадало на 4 навчальні заклади або 1,56 місця на 1 тис. учнів. За найсприятливіших умов періоду пере- бування (90 груп за канікулярний час) на навчальний заклад припадало б 2 місця у шкільному притулку або 140 місць на 1 тис. учнів. У гіршому випадку (30 груп за канікули) – втричі менше. Найкраща си- туація була у Краківському, найгірша – у Львівському воєводствах. Показники по інших воєводствах відповідали галицько- му показнику.
СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНА СПЕЦИФІКА ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ ЧЕСЬКОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ МЕНШИНИ НАДДНІПРЯНСЬКОЇ УКРАЇНИ НАПЕРЕДОДНІ РЕВОЛЮЦІЇ 1917–1921 РОКІВ
Охарактеризовано й систематизо- вано джерельну базу проблеми. Здійсне- но ретроспективний аналіз міґраційних процесів іншоетнічного населення і по- рівняння колонізаційних зусиль урядів Російської та Австро-Угорської імпе- рій. З’ясовано причини переселення чехів на українські землі. Досліджено основні тенденції зростання чисельності й роз- селення чеської національної меншини України на різних етапах її розвитку. Розкрито особливості виробничої за- йнятості, суспільного розподілу праці і соціальної структурованості чеської на- ціональної меншини України, зʼясовано рівень її освіченості. Проаналізовано вплив політики російського імперського уряду на професійну стратифікацію і майнове розшарування чеського населен- ня. Відзначено, що чеська національна меншина України насторожено сприйня- ла революційні зміни, які відбулися напри- кінці Першої світової війни в Російській імперії. Визначено рівень політичної мо- білізації чеської національної меншини, її ставлення до українського державотво- рення та участь у представницьких і ви- конавчих органах влади.
ЖУРНАЛ «РУССКИЙ ЭКСКУРСАНТ» ЯК ДЖЕРЕЛО ДЛЯ ВИВЧЕННЯ ІС- ТОРІЇ УЧНІВСЬКОГО ЕКСКУРСІЙНОГО РУХУ В УКРАЇНІ (КІНЕЦЬ ХІХ – ПОЧАТОК ХХ СТ.)
У статті здійснено джерелознавчий аналіз журналу «Русский экскурсант», який видавала Ярославська екскурсійна комісія. Основна мета дослідження поля- гає у визначенні його інформативного по- тенціалу для вивчення історії учнівського екскурсійного руху в Україні з фокусуван- ням уваги на організаційних моментах. На початку ХХ ст. часопис «Русский экскурсант» був одним із популярних спе- ціалізованих туристсько-екскурсійних видань Російської імперії. Він виходив щомісяця впродовж 1914–1917 рр. На сторінках журналу висвітлювалися різ- номанітні питання туристсько-екскур- сійного життя усієї імперії, зокрема й на українських теренах. У ньому публікували статті з теорії та практики екскурсій- ної діяльності, розповіді про здійснені та заплановані подорожі, поради та реко- мендації з організації екскурсій, насам- перед у навчальних закладах, довідкову інформацію, а також огляди нової тема- тичної літератури. Встановлено, що незважаючи на те, що журнал «Русский экскурсант» вида- вали у Центральній Росії, він є важливим джерелом з історії екскурсійної справи в Україні. У ньому вміщено чимало різно- манітної інформації, яка дозволяє сфор- мувати загальне уявлення про процес ор- ганізації учнівських екскурсій. Тематично її можна розподілити так: планування прогулянок і подорожей; матеріально- технічне забезпечення (проїзд, прожи- вання, харчування, спорядження); участь органів державної влади, місцевого само- врядування та громадських організацій; довідкові дані.
ОСВІТА ЯК ФАКТОР ЗРОСТАННЯ РОЛІ ЖІНОЦТВА В УКРАЇНСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВІ (1880-ТІ РР. – ПОЧАТОК ХХ СТ.)
У статті йдеться про освіту як основний фактор зростання ролі жінок в українському суспільстві. З’ясовано, чому держава приділяла жіночій освіті менше уваги, ніж чоловічій. Простеже- но виникнення жіночих гімназій та дина- міку їх відкриття. Звернута увага на те, що потребу бути освіченими швидше демонстрували дівчата з середніх і ви- щих соціальних прошарків у порівнянні з нижчими. З’ясовано, що дівчат не задо- вольняла заборона отримувати універси- тетську освіту, а тому вони виїжджали на навчання до Цюріха і це стало спо- нукальним чинником до заснування ви- щих жіночих курсів в країні. Поширення всестанової жіночої освіти не усунуло потребу існування елітних шкіл, якими вважалися інститути шляхетних паня- нок. Вони й надалі продовжували функці- онування, щоправда демократизувалися щодо соціального походження своїх ви- хованок. Звернута увага і на функціону- вання професійних шкіл, темпи зростан- ня яких суттєво збільшувалися з кожним десятиріччям, а також на ті знання і практичні навички, що там можна було отримати. Завдяки освіті дівчата поча- ли реалізовувати себе у таких галузях, як педагогіка, медицина, пошта, державна служба.
ПЕРЕСЕЛЕНСЬКИЙ РУХ З УКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЕЛЬ І ЙОГО ПРИЧИНИ (КІНЕЦЬ ХІХ – ПОЧАТОК ХХ СТ.)
У статті проаналізовано причини, перебіг і наслідки міграцій селянства з українських губерній до азіатської час- тини Російської імперії після селянської реформи 1861 р. та на початку ХХ ст. Основну увагу приділено висвітленню ролі Державної думи у формуванні та здійсненні державної переселенської по- літики, а також діяльності земств у цьому контексті. З’ясовано, що в орга- нах представницької влади поряд із без- застережною підтримкою дій уряду, лунало й чимало критики на його адресу. Депутати у виступах часто наголошу- вали на необхідності «рішучих заходів» для впорядкування переселенського руху. Систематичну роботу щодо опікування переселенцями проводили українські гу- бернські і повітові земства. Встановлено, що впродовж 1896– 1914 рр. із Наддніпрянської України в азіатську Росію переселилося 1 619 520 осіб. Найбільший потік переселен- ців (понад 200 тис.) був з Полтавської, Чернігівської та Катеринославської гу- берній. Невеликі масштаби міграції з Подільської та Волинської губерній обу- мовлювалися низкою причин, зокрема на- явністю великої кількості німецьких ко- лоністів, виїздом населення в заокеанські краї. Наслідки переселенського руху до Си- біру й Туркестану були суперечливими і неоднозначними. Змінилася соціальна структура села, де збільшилася чисель- ність середньої і заможної груп. Водно- час у степовому регіоні у жнива браку- вало робочої сили. При цьому повернення значної частини переселенців посилило незадоволення у селянському середовищі.
СУЧАСНИЙ СТАН ТА ПРОБЛЕМИ РОЗВИТКУ ТУРИСТИЧНОГО РИНКУ УКРАЇНИ
У статті проаналізовано осно- вні тенденції розвитку національного туристичного ринку, здійснена спроба виявлення основних причин низького ін- дексу (рейтингу) конкурентоспромож- ності туристичного продукту країни та можливих шляхів його підвищення. Запропоновано варіанти та дієві меха- нізми виведення українського туризму із периферії глобального туристичного ринку на вищі позиції у провідних світо- вих рейтингах. Також досліджено вплив ендогенних та екзогенних чинників на кількісну та якісну видозміну структури та рельєфу ринку, виявлені піки та спади його кон’юнктурних коливань. Так, вста- новлено, що в періоди з 2000 по 2003, а також з 2006 по 2007 та 2011–2012, 2016–2017 рр. в сегменті «внутрішній туризм» простежуються фази зростан- ня, а в 2004–2005, 2008–2010, 2013-2015 – фази спаду. Щодо виїзного туризму, то він почав формуватися лише з 2004 р. До цього часу імпорт турпослуг в основній своїй масі був нічим іншим як зовніш- ньовиїзною міграцією. Зараз ситуація є дещо схожою, втім виїзний туризм не втрачає своїх позицій і динамічно розви- вається хоча б через вигідніші умови та менші витрати для бізнесу.
СУЧАСНІ ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ ТУРИЗМУ В ТЕРНОПІЛЬСЬКІЙ ОБЛАСТІ
Розглянуто сучасні умови і перспек- тиви туристичної діяльності в Тер- нопільській області. Особливу увагу приділено розвитку пізнавального, спор- тивного, замкового, лікувально-оздоров- чого, подієвого та інших видів туризму, для яких на території регіону склалися найбільш сприятливі умови (відповід- ні кліматичні умови, унікальні природні ресурси та об’єкти, наявність історико- архітектурних об’єктів, двох потужних сакральних центрів – Зарваниці та По- чаєва, дерев’яних старовинних церков та ін.). Вартими уваги є водні ресурси – річки Дністер, Серет та Збруч з їх кань- йоноподібними долинами, Русилівські каскади та найвищий рівнинний в країні Джуринський водоспад. Об’єктами ре- креації є також стави і водосховища. Природоохоронні території сприяють розвитку екотуризму на території Тер- нопільської області. Перспективним на території області є також фестиваль- ний туризм – щороку в Борщівському, Шумському, Монастириському, Збаразь- кому та інших районах відбуваються фестивалі різноманітних напрямів (іс- торичні реконструкції, гастрономічні, етнічні), які приваблюють щораз більшу кількість туристів з України та закор- дону.
СТВОРЕННЯ ПРИРОДНО-ЗАПОВІДНИХ ОБ’ЄКТІВ ДЛЯ ЗБЕРЕЖЕННЯ ЛІСОВОГО СЕРЕДОВИЩА В УМОВАХ РОЗВИТКУ ТУРИЗМУ (на прикладі Івано-Франківської області)
У статті проаналізовано наявний природний потенціал в області, природ- но-заповідні території і об’єкти, в тому числі національні природні парки і регіо- нальні ландшафтні парки, виявлено, що вони є міцною базою для інтенсивного розвитку туризму і рекреації на перспек- тиву. На основі аналізу виявлено причи- ни, які стримують подальше викорис- тання природно-заповідних територій і об’єктів. Природні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки володіють специфічними можли- востями, які дозволяють сформувати унікальне освітнє середовище для кому- нікації з місцевим населенням, що вкрай необхідно в умовах протистояння при підготовці тих чи інших територій до заповідання. Запропоновано вдоскона- лення освітньої роботи серед місцевого населення шляхом підвищення кваліфі- кації спеціалістів, обміну досвідом серед вітчизняних та міжнародних природно- заповідних організацій. Аналіз заповідання та збережен- ня природно-заповідних територій та об’єктів проведено в розрізі районів та міст області. В процесі дослідження виявлено, що більшість заповідних те- риторій знаходяться на землях лісового фонду, в окремих районах частка запо- відних об’єктів сягає більше 20 %. Запро- поновано шляхи щодо створення резерву для розширення природно-заповідних те- риторій, покращення використання їх для розвитку рекреації і туризму.
ЖІНОЧИЙ ТУРИЗМ: НОВИЙ ТРЕНД ЧИ НЕОБХІДНІСТЬ?
Останніми роками у світі спосте- рігається інтенсивне посилення соціо- культурної ролі жінок внаслідок впливу певних економічних та політичних фак- торів, а також через вплив поп-культури на життя суспільства загалом, а осо- бливо на життя жінок. Такий процес зростання ролі жінки позначився і на сфері туризму. У статті описується відносно нове явище у сфері туризму, яке передбачає орієнтацію діяльності туристичних установ на сегмент споживачів жіночої статі – жіночий туризм. Розкривають- ся причини, що мотивують жінок до здійснення подорожей, а також особли- вості такого типу мандрівок. За останні декілька років туристич- ною статистикою було виявлено, що ру- шійною силою світової туристичної еко- номіки є саме споживачі жіночої статі. Посилаючись на численні роботи зарубіжних і вітчизняних дослідників, а також використовуючи дані турис- тичних веб-сайтів і соціальних мереж, в статті висвітлюються головні причини, що мотивують жінок до здійснення по- дорожей, а також основні характерис- тики жіночих турів. На підставі детального аналізу ін- формаційних джерел та власних спо- стережень автори визначають роль та перспективність вказаного напрямку в туристичній галузі.
МІЖКУЛЬТУРНА КОМУНІКАЦІЯ В ТУРИЗМІ: ПРОФЕСІЙНО-ПРИКЛАДНИЙ АСПЕКТ
У статті розкрито роль міжкуль- турної комунікації в туризмі у контексті євроінтеграційних процесів загалом і її професійно-прикладного аспекту зокре- ма. На основі статистичних даних ВТО визначено глобальні тенденції розвитку туризму та вказано на проблемні аспек- ти для України й існуючі суперечності між викликами щодо перерозподілу по- току міжнародних туристів на користь України та повільними темпами розви- тку в’їзного туризму, між інтеграцією національного ринку туристичних послуг у світовий та низьким рівнем комуніка- ційних процесів між культурами в туриз- мі. Проаналізовано міжкультурну кому- нікацію у загальному понятійному змісті. Встановлено, що професійно-прикладна складова міжкультурної комунікації в туризмі виступає концептуальною осно- вою туристичної діяльності. Вона ство- рює передумови для налагодження вза- ємодії представників різних культур на початковому етапі і подальшого плану- вання, організації та здійснення спільної професійної діяльності в туризмі. Увагу зосереджено на реалізації завдань Стра- тегії розвитку туризму та курортів до 2026 р., зокрема на якісній трансформа- ції галузі та її інтеграції у світовий ри- нок. Доведено, що якісні зміни можливі за умови налагодженням ефективного комунікаційного процесу між представ- никами різних культур і підготовкою фа- хівців з туризму для професійної діяль- ності в умовах полікультурності.
ВПЛИВ МУЗИЧНИХ ФЕСТИВАЛІВ НА РОЗВИТОК ТУРИЗМУ
У даній статті розглядаються фак- тори впливу музичних фестивалів на роз- виток туризму в Україні в аспекті мож- ливості залучення іноземних і українських інвесторів до популяризації даної галузі на світовому туристичному ринку. На сучасному етапі культурного розвитку України прослідковується значне підси- лення активності молодих і досвідчених представників музичної сфери. Це при- звело до появи більш численної кількості музичних заходів у порівнянні з минулими роками. Деякі з цих заходів за рахунок сво- єї масштабності вимагають залучення значних інвестицій. Окрім того, їх цілком можна розглядати як окремий сегмент туристичної галузі України, адже такі заходи приваблюють багатьох інозем- них туристів завдяки багатій культурній програмі. Програма зазначених заходів зазвичай вміщає у собі не тільки музичну складову, але й варіації сучасних фото- виставок, художніх виставок, поетичних виступів, лекцій з розглядом актуальної проблематики різних галузей тощо. При- кладом таких заходів цілком можна вва- жати Porto Franko, що проводиться що- року в місті Івано-Франківськ. Таким чином, музична сфера є невід’ємною складовою не тільки куль- тури України, але й туризму. Музика – це засіб комунікації між людьми різних національностей. Отже, її необхідно розглядати як додатковий інструмент ефективного розвитку туристичної галу- зі України. І на сьогоднішній день цей ін- струмент потребує значно більшої уваги. Фестивальний туризм є чинником сталого розвитку громад, міст, країн, що реально впливає на економічний стан будь-якого регіону
АНАЛІЗ ТУРИСТИЧНО-РЕСУРСНОГО ПОТЕНЦІАЛУ УКРАЇНИ (ПРАКТИЧНИЙ АСПЕКТ).
У статті визначено та запропоновано основні критерії класифікаційних ха- рактеристик та особливостей комп- лексної оцінки туристично-ресурсного потенціалу, що визначають стан та перспективи розвитку туризму в Украї- ні. Удосконалено методичну інструкцію комплексної оцінки туристично-ресурс- ного потенціалу для формування повно- го та раціонального представлення її змісту та визначення відповідних кон- цепцій. Встановлено, що оцінка рекреа- ційно-туристичних ресурсів визначаєть- ся співвідношенням об’єкта і суб’єкта та включає наступні етапи: виділення об’єкта та суб’єкта оцінки (рекреант, рекреаційно-туристичне господарство), формування критеріїв оцінки в залеж- ності від масштабу і мети досліджен- ня, властивостей об’єкта, розробка па- раметрів (оціночних шкал). Відповідно до основних позицій суб’єкта слід здій- снювати такі оцінки рекреаційно-турис- тичних ресурсів: медико-біологічна; пси- холого-естетична; технологічна. Рекреаційний потенціал території, що існує у конкретній просторово-часо- вій системі відліку й використовується для відпочинку, оздоровлення та органі- зації дозвілля, може бути представлений різним відсотком частин як природних, так і соціальних ресурсів. Встановлено, що у межах комплексної оцінки ресурс- но-рекреаційної системи головну роль відіграють наявність та стан матері- ально-технічний засобів й (національна)туристична інфраструктура загалом.Звернуто увагу на паспортизацію та оцінку природних рекреаційно-туристичних ресурсів, які є одним із головних завдань менеджменту рекреаційного природокористування. Доведено, що аналіз туристично-ресурсного потенці- алу території (акваторії) є вихідною на- уковою базою для розробки стратегії та планів розвитку туризму на державному та регіональному рівнях.
ТУРИСТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ І КУЛЬТУРНА СПАДЩИНА УКРАЇНСЬКО- ПОЛЬСЬКОГО ПОГРАНИЧЧЯ (НА ПРИКЛАДІ ЖОВКІВСЬКОГО РАЙОНУ ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ)
У статті висвітлено питання ре- сурсного та інфраструктурного забезпе- чення одного із трьох адміністративних районів Львівської області, які відзна- чаються особливостями географічного розташування, ресурсного потенціалу і транскордонними можливостями. Про- аналізовано історико-культурні, релі- гійні та природні ресурси Жовківського району, а також їх використання у ре- креаційно-туристичній діяльності. Крім цього, охарактеризовано сучасний стан закладів розміщення і закладів харчуван- ня, які використовуються для потреб туристів і рекреантів. Розроблено дво- денний тур «Жовківщина – краплин- ка культурної спадщини України», що включає дві дерев’яні церкви – пам’ятки, що належать до культурної спадщини ЮНЕСКО (церква Зіслання св. Духа в Потеличі та церква св. Трійці у Жовк- ві). Складено програму перебування ту- ристів і розраховано вартість туру (на групу і на 1 особу). Обгрунтовано доціль- ність запровадження нового туристич- ного продукту на ринку надання послуг туристичними підприємствами.
РОЛЬ ПОДІЄВИХ ТУРИСТСЬКИХ РЕСУРСІВ ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБ- ЛАСТІ ДЛЯ РОЗВИТКУ СІЛЬСЬКОГО, ЗЕЛЕНОГО ТУРИЗМУ
У статті проаналізовано вплив поді- євих туристських ресурсів, а саме фести- валів, мистецьких свят, релігійних обрядів та інших для розвитку сільського, зелено- го туризму на території Івано-Франків- ської області. Івано-Франківська область – один з тих регіонів України, який визначив для себе пріоритетом розвиток туризму. Сьо- годні, і на цьому слід наголосити особливо, туризм трактується владою на місцево- му рівні як галузь господарювання, а не сфера діяльності. Під останньою, як пра- вило, розуміють ряд заходів, в тому числі системного характеру, які проводяться однак самодіяльним чином, за рахунок іні- ціативи самих виконавців. Важливою складовою процесу розви- тку туризму в краї є й критерій збереже- ності та використання з туристичною, тобто пізнавальною, емоційно-чуттєвою метою, об’єктів культурно-історичної спадщини, що складає основу так званого культурного чи культурно-пізнавального туризму.
РЕАЛІЗАЦІЯ ТУРИСТИЧНИХ ФУНКЦІЙ МІСТ НА ПОЛЬСЬКИХ ЗЕМЛЯХ, НАБУТИХ ПІСЛЯ ІІ СВІТО- ВОЇ ВІЙНИ.
Ґожов Велькопольский – це місто, розташоване на польських зем- лях, набутих після Другої світової війни. Використання міста та цих територій для потреб туризму розглядалося лише незначно до кінця 80-х років минуло- го століття. Тому метою роботи було з’ясувати, чи після політичних змін, що відбулися в 1989 році, належним чином було використане багатство міста для реалізації своїх туристичних функцій. Проаналізовано зібрану літературу з цього питання та прийняті стратегічні документи органів місцевого самовряду- вання. Аналіз також включав тематич- ні обговорення і дискусії на веб-сайтах національних та регіональних галузевих порталів, а також коментарі до опи- тувань та статей про туристичне ви- користання міста Ґожова, розміщені на регіональних веб-сайтах ЗМІ. Проведені заходи дозволили сформулювати, зокре- ма, висновок про те, що місто Ґожов Велькопольский вже пропонує конку- рентні продукти і послуги на туристич- ному ринку.
ЛІНГВІСТИЧНИЙ ТА КУЛЬТУРНИЙ ОБРАЗ ДИТИНИ В ПОЛЬСЬКІЙ МОВІ
Лінгвістичний та культурний образ дитини на етнічно польських територіях ство- рювався століттями. Враховуючи старі часи, коли становище дитини було важ- ким, відбулися суттєві зміни. В даний час дитина захищена правовими норма- ми, низкою законодавчих актів, а також діями, встановленими належною прак- тикою, що відповідає основним правам людини. Різний статус дитини відображає велика лексика: серед більш ніж 100 синонімів слова «дитина» в сучасній поль- ській мові нейтральні назви становлять близько 58,8% і включають: загальні найменування, слова на позначення най- молодших, трохи старших та підлітків; лексичні одиниці, що вказують на сімейні відносини, особливий соціальний статус чи становище в родині. За деякими ви- нятками, інші 37,3% можна класифіку- вати як розмовні. Образ дитини також створюється за допомогою багатих фразеологізмів, а також 440 прислів’їв, які містять компонент «дитина». З соціальної точки зору, дитину в польській культурі починають згадувати в добу Просвітництва, і лише в епоху По- зитивізму, який втілив реалістичне та натуралістичне сприйняття дійсності, дитині було відведено центральне місце. Діти як фізичне та соціальне буття розглядались іншими людьми відносно їх повноліття, знань та сили, що, безсум- нівно, визначало положення, права та статус дитини у процесі цивілізаційно- го розвитку. Відображенням цього яви- ща слугують часто вживані лексичні та фразеологічні одиниці, а також твори художньої літератури.
МОВА, ІДЕНТИЧНІСТЬ, РЕЛІГІЯ. УКРАЇНЦІ ТА ЛЕМКИ У ГОЖОВІ ТА ЙОГО ОКОЛИЦЯХ.
Зв’язок між релігією та національною ідентичністю в країнах Центральної та Східної Європи у ХХ столітті є відомим і добре описаним явищем. В останні роки зацікавлення дослідників зосереджуєть- ся на молодих представниках різних релігійних та національних груп, які пе- реосмислюють свою національну чи релі- гійну ідентифікацію шляхом самовизна- чення у нових обставинах (соціальних та політичних). Своєрідним фоном для цих явищ є прикордонні території та їх спе- цифіка, яка включає: лінгвістичні кон- такти, багатомовність, мультикуль- турність, багатоетнічність й складну ідентичність мешканців. Метою стат- ті є характеристика сучасної багато- конфесійності жертв операції «Вісла», переміщених у район Гожува Велькополь- ського. Ці люди та їхні нащадки є тепер віруючими римо-католицької, греко-ка- толицької та православної церков, а у духовній сфері спілкуються польською, українською, церковнослов’янською та лемківською мовами. У статті здійсне- но спробу охарактеризувати відносини між релігією, мовою та ідентичністю на специфічній території, якою є Лю- буське воєводство, де вищеназвані релігії культивуються переміщеними мешкан- цями і залишаються для них важливим фактором при визначенні власної іден- тичності в умовах нової багатоетніч- ності та мультикультурності.
ПРОБЛЕМИ КУЛЬТУРНО-ЕСТЕТИЧНОГО РОЗВИТКУ ЗАХІДНОЄВРОПЕЙСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ КІНЦЯ XIX – ПОЧАТКУ XX СТОЛІТЬ У ЛІТЕРАТУРНО-КРИТИЧНІЙ РЕЦЕПЦІЇ І. ФРАНКА ТА М. ПАВЛИКА
Розвиток зарубіжної літератури та нові тенденції, які мали значний вплив на розвиток української літератури. Відомі діячі Галичини І. Франко та М. Павлик давали високу оцінку тим пред- ставникам зарубіжного мистецтва, які відстоювали інтереси народу. Однією з центральних тенденцій тогочасної лі- тератури була проблема натуралізму, що неоднозначно сприймалася галиць- кими письменниками. Ставлення до на- туралізму на той час було дещо супер- ечливим. Натуралістичне мистецтво генетично споріднене з реалістичним, тому важко розмежовується для сприй- няття у творах красного письменства. Галицькі письменники намагалися осмис- лити художні, соціально-політичні ідеї французького натуралізму, що відповіда- ло тогочасним тенденціям європейської літератури. Суспільними й літератур- ними причинами пояснюється великий інтерес до творчості відомих французь- ких письменників, представників нату- ралізму Е. Золя, Г. Флобера.
ОПЕРАТИВНЕ ТА СТРАТЕГІЧНЕ ПЛАНУВАННЯ І ПРОГНОЗУВАННЯ РОЗВИТКУ СОЦІОКУЛЬТУРНОЇ СФЕРИ УКРАЇНИ НА МІСЦЕВОМУ РІВНІ.
Стаття присвячена науково-те- оретичному обґрунтуванню та розробці практичних рекомендацій щодо вдоско- налення механізмів регулювання розви- тку соціокультурної сфери України на місцевому рівні. Оперативне та стратегічне управ- ління соціокультурним будівництвом тісно пов’язане з управлінням місце-вою економікою, адміністративно-по- літичною та міжгалузевою сферами. Взаємозв’язок галузей місцевої економі- ки настільки тісний, що кожна окрема з них не може розвиватися планомірно, хоча специфіка галузей очевидна і її не можна ігнорувати. Специфічність за- значеної сфери полягає в тому, що в ній розглядаються конкретні питання за- безпечення та захисту гарантованих Конституцією України прав і свобод громадян у культурній, соціальній та пов’язаних з ними сферах. Здійснено узагальнення науково-тео- ретичних підходів щодо регулювання роз- витку соціокультурної сфери. Уточнено сутність, складові та зміст механізмів державного та місцевого регулювання розвитку соціокультурної сфери. Розглянуто зарубіжний досвід регу- лювання розвитку соціокультурної сфери та визначено можливість його застосу- вання в Україні. Визначені особливості економічного та організаційного забез- печення регулювання розвитку соціокуль- турної сфери в Україні, проаналізовано суперечності у цій сфері та опрацьовано пропозиції щодо їх вдосконалення. За- пропоновано шляхи удосконалення орга- нізаційного, правового, інформаційного та економічного механізмів регулювання розвитку соціокультурної сфери. Запро- поновано зміни до існуючої моделі узго- дження інтересів суб’єктів державного регулювання соціокультурної сфери.
ОСОБЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ ПАМ’ЯТОК КУЛЬТУРИ ПОКУТТЯ В СОЦІОКУЛЬТУРНОМУ ДОЗВІЛЛІ
У статті проаналізовані особливості та перспективи використання пам’яток культури Покуття в соціокультурному дозвіллі. Підкреслено, що проблема соціо- культурної діяльності (соціокультурно- го дозвілля) входить у сферу зацікавлень різних науковців, для більшості з яких характерним є твердження, що сучасна соціокультурна діяльність відзначається значною різноманітністю форм, методів і засобів організації, спрямованих на залу- чення людини до культури. Наголошуєть- ся на важливості використання істори- ко-культурної спадщини, традицій та звичаїв території дослідження для роз- витку соціокультурного дозвілля. Висвіт- лено особливості покутської сакральної архітектури, подано характеристику найвідоміших пам’яток сакрального мис- тецтва, проаналізовано можливості за- лучення в соціокультурному дозвіллі уні- кальних ресурсів етнографічних музеїв регіону, а також численних фестивалів. Зазначено, що використання історико- культурних та мистецьких пам’яток в соціокультурному дозвіллі дає змогу залу- чити достатньо великі фінансові кошти і позитивно впливає на розвиток того чи іншого регіону зокрема. Відзначено важ- ливу роль культурного потенціалу тери- торії Покуття у процесі налагодження міжкультурних відносин та взаєморо- зуміння в епоху глобалізації, новітніх гі- бридних протистоянь між різними куль- турами та народами.
JĘZYKOWO-KULTUROWE DZIEDZICTWO PRO-HUBERTOWSKIE W REGIONIE LUBUSKIM
Метою пропонованого дослідження є вивчення спадщини свя- того Хуберта в Любуському воєводстві у сферах лінгвістики та культури. Матеріал дослідження включає ви- рази з компонентом «святий Хуберт», а також епоніми. Твірною основою та- ких мовних одиниць є ім’я вищезгадано- го святого. Зазначена лексика широко репрезентована у воєводстві, зокрема в найменуваннях організацій, фестивалів, ритуальних місць і текстів, а також в матеріальній частині культу. Дані дослі- джень були відібрані з інтернет-джерел, місцевої преси, записів мисливських асо- ціацій, а також отримані шляхом анке- тування членів мисливських товариств, у результаті бесід з лісниками, мислив- цями, священниками, директором школи та представниками місцевої громади. Проявом культу святого Хуберта є: релігійні сайти, заклики до молитов, на- йменування шкіл на честь покровителя, використання антропоніму «Хуберт» в назвах мисливських асоціацій, при ор- ганізації подій, назви і розклади заходів яких тісно пов’язані з ім’ям та життям святого. Зібрані дані свідчать про широке розповсюдження спадщини святого Ху- берта, що становить істотну частину місцевої та національної спадщини в ма- теріальному й нематеріальному аспек- тах. Крім цього, протягом останнього десятиліття в Любуському воєводстві відбулось відродження Xубертівських традицій, пов’язане з популяризацією культу святого.
МОВНИЙ ОБРАЗ РОКИТНОГО ТА ЙОГО ОКОЛИЦЬ У ТВОРІ ЯНА КАЗИМИРА СТЕЦЕВИЧА «НЕВИЧЕРПНИЙ СКАРБ МИЛОСТІ БО- ЖОЇ».
Твір Яна Казимира Стецевича з’явився в 1672 році та мав на меті довес- ти зв’язок надприродніх подій з образом Матері Божої, що зберігався у приход- ському храмі Рокитного. Автор входив до складу Церковного комітету, що по- винен був довести чудотворність обра- зу, а отже, вбачав своїм обов’язком пе- ретворення Рокитного та його околиць на біполярну опозицію. У центральній частині території, що описувалась, він поставив місцевість найбільш важливу з точки зору католицької віри та пріо- ритетну в порівнянні з регіонами, котрі, за його спостереженнями, були запля- мованими діяльністю єретиків. Серед протилежних останнім термінів значна частина складається з набору епітетів та конструкцій, які позитивно оціню- ють Рокитне, розташування храму та образ. Однією з найчастіше вживаних характеристик є розташування церкви на пагорбі, згадуване неодноразово, що в найменуванні місцевості вирішальним є культурне значення гори. Позитивний вплив образу підсилено широким описом божественних подій та утворення різ- ними способами номінальних конструк- цій Матері Божої. Автор доповнює свої спостереження стосовно Рокитного та його околиць за допомогою використан- ня стереотипного семантичного сприй- няття світла та темряви, застосовую- чи при цьому димінутиви, метафори та паралелі, близько пов’язані з народною свідомістю.
ІДЕНТИЧНІСТЬ ПОГРАНИЧЧЯ. СТРУКТУРНІ ТА КУЛЬТУРНІ ТРУДНОЩІ
У статті автором ведеться багатоаспектна дискусія сто- совно відношення соціальної ідентич- ності та пограниччя. Стаття носить теоретичний характер. Вона розкриває вибрані соціологічні концепти погранич- чя та соціальної ідентичності індивіда. Автор пропонує трактувати пограниччя як феномен, що впливає на розвиток те- риторії символічної культурної спільно- ти. Таке розуміння пограниччя вказує на спробу пізнання соціальної ідентичності з точки зору самосвідомості, що відбу- вається у різноманітних сферах: етніч- ні, національні, релігійні та інші ознаки суспільного статусу, як от стать, вік, матеріальне становище. Сформована таким чином ідентичність базується на свідомому впорядкуванні індивідом сус- пільного середовища. Базовим принципом тут є подібність і приналежність, що в подальшому стає критерієм для дифе- ренціації «нас» та «їх». Соціокультурне пограниччя спричинює зростання про- блеми розуміння та сприйняття з боку населення. Дане положення сформульо- ване в результаті особисто здійсненого дослідження на східному та західному кордонах Польщі. Окрім цього, розкрито функціонування різних механізмів форму- вання ідентичності в кожному з дослі- джуваних регіонів пограниччя.
В результаті процесів переселен- ня, що відбулися після закінчення Другої світової війни, Ґожов Велькопольский став мультикультурним містом. Окрім поляків та німців, особливо відзначили свою присутність у місті цигани (роми), татари та українці. До цих меншин слід віднести Броніславу Вайс-Папуш, Ед- варда Дембіцького, Альфреду Марков- ську, Розалію Александровіч та Міхала Ковальського. Їхня діяльність сприяла формуванню основ розуміння та поваги серед мешканців Ґожова. Йдеться про заходи щодо вшанування представників національних менших як на державному, так і регіональному рівнях органами вла- ди і місцевого самоуправління. Акценту- ється увага на толерантному ставленні мешканців Ґожова Велькопольського до представників національних меншин, що є прикладом системної цілеспрямованої політики місцевої громади.
САМОЗВАНІ КОНСУЛЬСТВА ЯК ДОКАЗ СПРИЙНЯТТЯ НОВОГО ПОГРАНИЧЧЯ
Стаття представляє новаторську збірку «Само- звані консульства. Про емоційне став- лення німців і поляків до того самого клаптика землі» (Samozwańcze konsulaty. Rzecz o emocjonalnym stosunku Niemców i Polaków do tego samego skrawka ziemi) (Вітниця-Ґожув, 2013). Її концепцію опрацював Збіґнєв Чарнух – мешканець території, приєднаної до Польщі після Другої світової війни, регіональний іс- торик, суспільний діяч, засновник Парку дороговказів і Основних віх цивілізації у Вітниці. Він також один із авторів тек- стів, що знаходяться в аналізованому томі. «Самозвані консульства» можна вважати прикладом одного зі способів огляду місць теперішнього Любуського воєводства. У другій половині сороко- вих років ХХ століття в результаті рі- шень, прийнятих на конференціях у Ялті й Потсдамі, та пов’язаних із ними вели- ких міграцій цілих суспільств, на цій те- риторії виникли нові культурні системи, що створили нові прикордоння. Пред- ставлена в «Самозваних консульствах» перспектива опису простору контактів різних культур спонукає до розгортан- ня попередніх теоретичних аналізів, що класифікують методи інтерпретації пограниччя. Отже, суть цієї статті – показати концепцію Збіґнєва Чарнуха й представити нову типологію дослід- ницького опису пограниччя. У тексті застосовано метамову й концепцію «по- граниччя», запропоновані в монографії Катажини Таборської «Література місця. Постландсберська літерату- ра» (Literatura miejsca. Piśmiennictwo postlandsberskie) (Наукове видавництво Академії Якуба з Парадижу, Ґожув- Вєлькопольскі, 2017).
ДО 80-РІЧЧЯ ПРОФЕСОРА Я.С.КАЛАКУРИ ТА 55-РІЧЧЯ ЙОГО НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті висвітлено основні етапи життя і науково-педагогічної діяльнос- ті професора Ярослава Степановича Калакури. Проаналізовано основні науко- ві досягнення та напрацювання видатно- го історика. Розглянуто його особистий внесок у розвиток української історичної науки, зокрема, історіографії, джерелоз- навства, архівознавства. Підкреслено, що у новітніх студіях з історіографії Я.С. Калакура досліджує еволюцію історіографічної ситуації, провідні тенденції розвитку і нарощу- вання історичних знань, починаючи з кня- жих часів і завершуючи внеском в інсти- туалізацію української історіографії М.С.Грушевського та історіографічним доробком сучасних істориків. Важливе місце у цих працях посіли питання де- комунізації української історіографії, її остаточного розриву з методологією партійно-класового і формаційного під- ходу до історії, утвердження цивіліза- ційного розуміння історіографічного процесу, позитивні наслідки антропо- логічного, культурного та інформацій- ного поворотів, які принципово змінили характер і методику пізнавальної діяль- ності істориків. Варті уваги розвідки Я.С. Калакури проблемно-тематичного характеру, діапазон яких достатньо ши- рокий: це і питання історичної пам’яті, і взаємодії історика та влади, і Україн- ської революції, і голодомору в Україні, і української духовності та історіосо- фії Тараса Шевченка, і українсько-ту- рецьких взаємин козацької доби та ін. Автор загострив увагу на необхідності захисту історичної пам’яті України від кремлівської неоекспансії, відмежування від концепцій російських істориків вели- кодержавницької орієнтації, активіза- ції професійних дискусій, послідовного розвінчування домислів і спростування фальсифікацій української історії в ро- сійській історіографії, протидії спробам останньої нав’язувати світу спотворене уявлення про українську минувшину і су- часність. Ці проблеми набули особливої актуальності в контексті путінської агресії, анексії Криму і підтримки сепа- ратистських і терористичних сил на Донбасі.
ФЕСТИВАЛЬ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ КУЛЬТУРИ ЯК МІСЦЕ ЗУСТРІЧЕЙ КУЛЬТУР ПОГРАНИЧЧЯ (НА ПРИКЛАДІ УКРАЇНСЬКИХ УНІВЕРСИТЕТСЬКИХ АНСАМБЛІВ)
У статті представлені українські університетські ансамблі, що демон- струють танці й пісні різних регіонів країни, у тому числі: Буковини, Гуцуль- щини, Лемківщини, Поділля, Полісся, Закарпаття, детальні програми їхніх концертів, точні списки членів окремих ансамблів (вокальних, танцювальних, музичних) та солістів, прізвища худож- ніх керівників і хореографів та всіх осіб, причетних до організації концертів. У тексті будуть подані також назви міст та інших населених пунктів, де висту- пали ансамблі, та інформацію про те, що кожен щорічний Фестиваль європей- ської культури завершувався культурно- кулінарним святкуванням, під час якого відбувалися концерти університетських ансамблів і солістів, ярмарки художньго ремесла та дегустації страв різних кра- їн Європи. Концерти українських університет- ських ансамблів (вокальних, танцюваль- них і музичних) та солістів Уманського національного університету й Інститу- ту мистецтв Прикарпатського націо- нального університету ім. Василя Сте- фаника (Івано-Франківськ) відбувалися в різних місцях та населених пунктах.
СУБ’ЄКТИВНО ПРО НЕПЕРЕСІЧНУ ОСОБИСТІСТЬ (до 85-ліття професора Віталія Кононенка)
Писати про людину, яку знаєш чимало часу, з яким працював поряд не один рік, з яким було реалізовано багато проектів, в тому числі і таких, які здавалися мало- реалістичними, – складно. Тим більше, якщо при згадці про неї в тебе виникають почуття поваги і навіть захоплення. Як це буває тоді, коли пишеш про наставни- ка, старшого побратима, певною мірою, – того, з кого береш приклад у житті