Часопис має на меті створення платформи для фахового обговорення сучасних проблем методології та історії педагогіки, дидактики, теорії та практики виховання, управління освітою, соціальної педагогіки, методики викладання, освітніх інновацій у закладах дошкільної, загальної середньої, професійної, вищої та післядипломної освіти. У публікаціях досліджуються різні аспекти науково-освітнього простору України та закордоння, окремий розділ “Видатні постаті” присвячений висвітленню історичного минулого, важливих пам’ятних дат, діяльності неординарних особистостей педагогічної науки. ISSN 2706-7750 (друкована версія) E-ISSN 2664-9128 (онлайн версія)
Івано-Франківський інститут післядипломної педагогічної освіти, Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника
НАУКОВЕ ОСМИСЛЕННЯ ЕСТЕТИЧНОЇ КУЛЬТУРИ ЯК СУСПІЛЬНОГО, КУЛЬТУРОЛОГІЧНОГО ТА ОСОБИСТІСНОГО ФЕНОМЕНУ
У статті здійснено комплексний аналіз теоретичних засад наукового осмислення естетичної культури як складного, багатовимірного та динамічного феномена. Особливу увагу приділено визначенню сутності естетичної культури крізь призму різних наукових підходів – суспільного, культурологічного та особистісного, що дозволяє розкрити її як важливий чинник формування духовного світу людини та гармонізації соціального простору. Розглянуто еволюцію естетичної культури на різних історичних етапах її розвитку – від класичних уявлень до сучасних інтерпретацій, що відображають зміни у світоглядних орієнтирах суспільства. Проаналізовано вплив історико-культурних процесів на трансформацію естетичних цінностей і норм, а також їх роль у формуванні художньо-мистецького мислення. У дослідженні визначено основні структурні компоненти естетичної культури, зокрема естетичну свідомість, естетичні потреби, почуття, смаки та ідеали, а також окреслено їх взаємозв’язок і функціональне значення. Обґрунтовано провідні функції естетичної культури – пізнавальну, виховну, комунікативну, регулятивну та творчу, які забезпечують її вплив на формування ціннісних орієнтацій особистості. Особливий акцент зроблено на ролі естетичної культури у процесі духовного розвитку людини, формуванні її світогляду, естетичних почуттів і здатності до творчої самореалізації. Розкрито значення естетичної культури в системі освіти, зокрема, у діяльності закладів вищої освіти та художньо-мистецької галузі як середовищ формування естетичної компетентності майбутніх фахівців. Досліджено особливості трансформації естетичної культури в умовах сучасних соціокультурних змін, глобалізаційних процесів та цифровізації, що зумовлюють переосмислення традиційних естетичних норм і появу нових форм культурного вираження.
ПРО ВСТАНОВЛЕННЯ БАЛАНСУ КОНТИНУАЛЬНОЇ ТА ДИСКРЕТНОЇ СКЛАДОВИХ У ШКІЛЬНОМУ КУРСІ МАТЕМАТИКИ
У статті досліджено проблему балансу між континуальною (неперервною) та дискретною складовими шкільної математичної освіти. На основі аналізу українських і зарубіжних освітніх програм обґрунтовано необхідність посилення дискретної складової курсу математики. Запропоновано розглядати її через три наскрізні змістові лінії: теорію графів, комбінаторику та алгоритми, дискретні процеси й кодування. Показано можливості їх поетапного впровадження у 5−11 класах для розвитку логічного, структурного та алгоритмічного мислення учнів, наведено приклади навчальних задач.
ПОГЛЯДИ МИТРОПОЛИТА АНДРЕЯ ШЕПТИЦЬКОГО НА ХРИСТИЯНСЬКЕ ВИХОВАННЯ МОЛОДІ
У статті проаналізовано погляди митрополита Андрея Шептицького на християнське виховання молоді. Досліджено «Декрет митрополита Андрея: Про виховання та правила до декрету «Про виховання молоді». Розглянуто три основні елементи (чинники) виховання, а саме: сугестію, науку та християнську атмосферу. Доведено, що ключовою запорукою успішної реалізації цілей декрету є досягнення «ладу в сім’ях», а основну відповідальність за втілення ідей декрету митрополит покладав на духовенство. Обґрунтовано важливість плекання у молоді високих ідеалів на основі християнських цінностей. Підтверджено думку митрополита, що важливою умовою християнського виховання є навчити дітей молитися. Проведено аксіологічну паралель «Шептицький – сучасність». Доведено актуальність виховних ідей митрополита Андрея Шептицького для сучасного освітнього простору.
ФЕНОМЕНОЛОГІЯ ХУДОЖНЬО-РЕФЛЕКСИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ В ТЕЗАУРУСІ ПЕДАГОГІКИ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА
У статті визначено сутність художньо‑рефлексивної компетентності як нового теоретичного конструкта в тезаурусі педагогіки образотворчого мистецтва. Обґрунтовано такі її складники, як творча техніка, вербалізація переживання, позиція/етика, що відповідають феноменологічним типам художньої рефлексії та адекватним поведінковим індикаторам і критеріям оцінювання навчально-творчих робіт здобувачів мистецької освіти.
ДИЛЕМИ ПОСТЦИФРОВОГО ПОВОРОТУ У ВИЩІЙ ШКОЛІ: ВИКЛИКИ ТА ПРИХОВАНІ ЗАГРОЗИ
НАРОДНІ ХУДОЖНІ РЕМЕСЛА ГУЦУЛЬЩИНИ ЯК ЧИННИК ЕСТЕТИЧНОГО ТА НАЦІОНАЛЬНОГО ВИХОВАННЯ ДІТЕЙ
У статті висвітлено актуальні питання розвитку народних художніх ремесел у традиційно сформованих осередках Гуцульщини, а також розглянуто важливі періоди і творчі досягнення провідних майстрів художнього різьблення, семантику та походження орнаментів, естетичні й технологічні особливості виробів. Доведено, що досвід педагогів Яворівського ліцею імені Петра Лосюка та відомих митців (Катерини Медвідь, Миколи Йосипенка, Миколи Грепиняка), перевірений багаторічною практикою в загальноосвітніх і позашкільних закладах освіти, підтверджує, що заняття художніми ремеслами й відвідування гуртків декоративно-прикладного мистецтва сприяють засвоєнню художніх умінь і навичок, позитивно впливають на загальний розвиток і успішність з інших предметів, активізують творчу діяльність учнів, формують у них естетичні критерії, культуру виконання, а також вольові й моральні якості.
ФОРМУВАННЯ ПАТРІОТИЗМУ НА ЗАНЯТТЯХ З УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЗАСОБАМИ ПОЕТИЧНОГО ТЕКСТУ ТА МЕДІАТЕХНОЛОГІЙ
У статті розкрито принципи і засади патріотичного виховання молоді засобами поетичного тексту з використанням медіатехнологій. Проаналізовано силу поетичного слова і мови загалом як найважливішого чинника національної самобутності, самоідентифікації та самозбереження. Обґрунтовано ефективність взаємодії традиційних та інноваційних методів навчання у сучасному освітньому процесі. Зосереджено увагу на важливості та необхідності розвитку медіаосвітніх технологій в умовах підготовки здобувачів загальної середньої і вищої освіти.
МОНТЕССОРІ-СЕРЕДОВИЩЕ ЯК ДІЄВИЙ ЗАСІБ КОРЕКЦІЇ МОВЛЕННЄВОГО РОЗВИТКУ ВИХОВАНЦІВ ЗАКЛАДІВ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ
У статті обґрунтовано значення Монтессорі-середовища в корекції розвитку мовлення вихованців ЗДО старшого дошкільного віку. Акцентується, що вихователями Монтессорі-середовище використовується для проведення як індивідуальних, так і групових ігор-занять з метою корекції проблемних сторін мовлення дітей із ЗНМ. Доведено, що ігри-заняття позитивно впливають на: автоматизацію та розрізнення звуків; формування словникового запасу; формування зв’язного мовлення; розвиток психічних процесів, активізацію функціонування слухового та зорового аналізаторів старших дошкільників із ЗНМ. Враховано, що основна робота з логокорекції виконується логопедом, а вихователі виконують допоміжну функцію і можуть залучати батьків для вирішення проблем мовленнєвого розвитку дітей.
Роль проблемного підходу для розвитку критичного мислення
У статті проаналізовано роль проблемного підходу в розвитку критичного мислення ліцеїстів на уроках української літератури з урахуванням сучасних освітніх викликів. Особливу увагу зосереджено на теоретичних засадах проблемного навчання, його дидактичному потенціалі та можливостях інтеграції у процес літературної освіти як чинника активізації пізнавальної діяльності здобувачів освіти і формування усвідомленого ставлення до художнього тексту. Обґрунтовано доцільність використання проблемного навчання як ефективного засобу виховання свідомого читача, здатного до глибокого аналізу творів, осмислення авторської позиції. Доведено, що проблемні ситуації, створені вчителем на уроці, стимулюють інтелектуальну напругу, сприяють переходу від репродуктивного засвоєння знань до продуктивної, дослідницької діяльності, формують потребу в аргументованому судженні та рефлексії. У роботі показано взаємозв’язок проблемних завдань, запитань і формування ключових умінь критичного мислення: працювати з інформацією, зіставляти різні інтерпретації, формулювати гіпотези, здійснювати оцінювання текстів, самостійно робити висновки, обґрунтовувати власну позицію. Наголошено, що систематичне використання проблемних запитань сприяє формуванню вміння аргументувати думку, вести діалог, приймати альтернативні позиції та здійснювати критичне читання художніх текстів.
НОВІ ПРОГРАМИ З УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ ДЛЯ СЕРЕДНІХ І СТАРШИХ КЛАСІВ
У статті розглядається питання навчальних програм з української літератури в середніх і старших класах (старших – відповідно до рівня стандарту й профілю). Багато уваги приділено забезпеченню засобами шкільної програми з української літератури інклюзії і уникнення булінгу. Вказано на інтегровані програми на перспективу для старших класів (10, 11, 12) рівня стандарту, які передбачають взаємозв’язок української літератури з українською мовою або взаємозв’язок з українською мовою і зарубіжною літературою.
РОЗВИТОК ТВОРЧОСТІ У ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ ЧЕРЕЗ ХУДОЖНЮ ДІЯЛЬНІСТЬ: ТЕОРІЯ, ПРАКТИКА ТА ПІДГОТОВКА ВЧИТЕЛІВ
ДІЯЛЬНІСТЬ СТУДЕНТСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ НАУКОВО ДОСЛІДНИЦЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті висвітлено роль студентського самоврядування у формуванні науково-дослідницької компетентності здобувачів вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлена потребою підготовки фахівців, здатних до наукового пошуку, критичного аналізу інформації, інноваційної діяльності та ефективного розв’язання професійних завдань в умовах освітніх трансформацій. Проаналізовано наукові підходи до трактування поняття науково-дослідницької компетентності. З’ясовано, що формування цієї компетентності передбачає не лише опанування методології наукового дослідження, а й розвиток аналітичного мислення, дослідницької культури, академічної доброчесності та готовності до впровадження результатів наукового пошуку у практичну діяльність. Обґрунтовано, що важливим чинником розвитку дослідницького потенціалу студентської молоді є студентське самоврядування, яке сприяє формуванню ініціативності, відповідальності, організаторських та комунікативних умінь, розвитку лідерських якостей і здатності до командної взаємодії. Розкрито основні напрями діяльності органів студентського самоврядування, які забезпечують залучення здобувачів вищої освіти до наукової діяльності, зокрема участі у конференціях, наукових гуртках, конкурсах студентських наукових робіт, організації науково-освітніх заходів та реалізації соціально-освітніх ініціатив. Окрему увагу приділено узагальненню досвіду педагогічного факультету Карпатського національного університету імені Василя Стефаника, де діяльність студентського самоврядування спрямована на активізацію наукової роботи студентів, розвиток їхніх дослідницьких умінь та популяризацію студентської науки. Зроблено висновок, що діяльність органів студентського самоврядування сприяє формуванню науково-дослідницької компетентності здобувачів вищої освіти, розвитку аналітичних, організаторських і комунікативних умінь, а також підвищує їхню готовність до професійної та інноваційної діяльності.
ДЗВОНАРСЬКА КУЛЬТУРА ГУЦУЛЬЩИНИ ЯК ЗАСІБ ФОРМУВАННЯ ВСЕБІЧНО РОЗВИНЕНОЇ ОСОБИСТОСТІ
На прикладі вивчення своєрідного дзвонарства Гуцульщини, де, зокрема збереглося чимало раритетних дзвонів і збудовано унікальні споруди для них, зроблено спробу розглянути педагогічні аспекти організації педагогами мистецько-виховної діяльності учнів як однієї із запорук їх усебічного розвитку. Методологічне підложжя статті укріплюють наукові підходи до вивчення матеріяльного й духовного життя, зокрема, системний, синергетичний, феноменологічний, герменевтичний; належні принципи наукового дослідження та реалізація комплексу його методів. Акцентовано на потребі привернення уваги школярів до результатів сучасних кампанологічних студій як надійного підґрунтя краєзнавчої освіченості. Встановлено, що дзвони та їхня музика займають вагоме місце в духовній культурі гуцулів, володіють багатою символічно-метафоричною образністю у їхніх світах. Окреслено відомості про дзвонарство цього регіону України, що популяризує багатство її культури, зміцнює національну ідентичність, укріплює наш дух, особливо в час російсько-української війни. Наголошується, що педагогам треба бути культурологічно компетентними, мати неабияку професійну майстерність, аби вміло користуватися освітнім потенціялом дзвонарства в роботі з дітьми й підлітками. Узагальнюємо, що педагогічними основами їхнього залучення до вивчення побутування дзвонів і дзвонінь на Гуцульщині як незамінного засобу виховання та оздоровлення є вміле мотивування учнів, оптимальне доповнення змісту освітнього процесу в потрібному ракурсі, використання належних методів, зокрема творчих завдань, відповідних форм едукації.
ПАТРІОТИЧНЕ ВИХОВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОЛОДІ В УМОВАХ ВІЙНИ: СОЦІАЛЬНО-ПЕДАГОГІЧНИЙ ВИМІР
У статті розглядаються особливості патріотичного виховання української молоді в умовах воєнного часу крізь призму соціально-педагогічного підходу. обумовлена необхідність формування у молодого покоління високого рівня національної свідомості, громадянської відповідальності, готовності до захисту держави та активної участі у відновленні і розвитку українського суспільства. Доведено, що в умовах повномасштабної війни патріотичне виховання набуває особливого значення як важливий чинник консолідації суспільства, збереження національної ідентичності та зміцнення стійкості молоді до зовнішніх і внутрішніх викликів. Проаналізовано сучасні підходи до розуміння патріотичного виховання як цілісного процесу формування системи цінностей, переконань, моральних орієнтирів і поведінкових моделей, що ґрунтуються на любові до Батьківщини, повазі до національної культури, історії та традицій українського народу. Наголошено, що сьогодні зміст патріотичного виховання розширюється та охоплює питання національної безпеки, громадянської стійкості, волонтерської діяльності, медіаграмотності, протидії дезінформації та формування навичок відповідальної соціальної поведінки. Визначено роль закладів освіти, сім’ї, громадських організацій та молодіжних об’єднань у реалізації завдань патріотичного виховання. Підкреслено, що освітній процес має сприяти не лише передачі знань про історію та культуру України, а й розвитку критичного мислення, соціальної активності, готовності до суспільної взаємодії та усвідомлення особистої відповідальності за майбутнє держави. Особлива увага приділяється використанню сучасних педагогічних технологій, інтерактивних методів навчання, проєктної діяльності та волонтерських ініціатив як ефективних інструментів формування патріотичних якостей молоді. Обґрунтовано, що патріотичне виховання в умовах війни є не лише освітнім, а й соціальним феноменом, який забезпечує зміцнення громадянської єдності, розвиток національної самосвідомості та формування покоління відповідальних громадян, здатних до захисту демократичних цінностей і національних інтересів України. Зроблено висновок, що ефективність патріотичного виховання залежить від комплексної взаємодії освітніх інституцій, держави, громадянського суспільства та молоді, а також здатності системи освіти оперативно реагувати на сучасні суспільні виклики та потреби воєнного часу.
ПСИХОЛОГІЧНА БЕЗПЕКА УЧАСНИКІВ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ ЗАКЛАДІВ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті акцентовано на значенні психологічної безпеки учасників освітнього процесу закладів дошкільної освіти в умовах війни. Обґрунтовано, що психологічна безпека педагога є передумовою безпечного емоційного середовища для дітей. Розкривається взаємозв’язок психологічної безпеки педагога та дитини в закладі дошкільної освіти (ЗДО) в умовах війни. Запропоновано опитувальник, який спрямований на діагностику відчуття психологічної безпеки у педагогів ЗДО. У ньому передбачені наступні аспекти: компетентність ненасильницького спілкування педагога ЗДО з дітьми, рівень емоційного стану педагогів і ризик емоційного та професійного вигорання, задоволеності професійною діяльністю.
УПРАВЛІННЯ ЯКІСТЮ ЦИФРОВИХ ОСВІТНІХ ПОСЛУГУ ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ НА ОСНОВІ СУЧАСНИХ ОСВІТНІХ ТЕХНОЛОГІЙ ТА СИСТЕМ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
У статті досліджено сучасні підходи до управління якістю цифрових освітніх послугу закладах вищої освіти в умовах цифрової трансформації освітнього середовища та активного впровадження систем штучного інтелекту. Обґрунтовано, що цифровізація освіти зумовлює необхідність переосмислення традиційних механізмів управління якістю освітнього процесу, орієнтуючи їх на забезпечення гнучкості, персоналізації, адаптивності та безперервного вдосконалення освітніх послуг. Визначено основні чинники, які впливають на ефективність функціонування цифрового освітнього середовища, серед яких особливе місце займають сучасні інформаційно-комунікаційні технології, цифрові освітні платформи, аналітичні системи, засоби автоматизації управлінських процесів, технології великих даних та інструменти штучного інтелекту. Проаналізовано можливості використання систем штучного інтелекту для підтримки управлінських рішень, моніторингу якості освітніх послуг, оцінювання результатів навчання, прогнозування академічної успішності здобувачів освіти, персоналізації освітніх траєкторій та оптимізації взаємодії між усіма учасниками освітнього процесу. Доведено, що інтеграція алгоритмів машинного навчання, інтелектуальних рекомендаційних систем, генеративного штучного інтелекту та автоматизованих систем аналізу освітніх даних сприяє підвищенню оперативності управління, об'єктивності оцінювання, ефективності застосування ресурсів і конкурентоспроможності закладів вищої освіти. Особливу увагу приділено формуванню комплексної системи управління якістю цифрових освітніх послуг, що базується на принципах студентоцентризму, відкритості, академічної доброчесності, інформаційної безпеки, безперервного моніторингу та прийняття управлінських рішень на основі даних. Визначено ключові критерії оцінювання якості цифрових освітніх послуг, серед яких доступність цифрового контенту, функціональність цифрової інфраструктури, рівень цифрової компетентності науково-педагогічних працівників, ефективність використання технологій штучного інтелекту, задоволеність здобувачів освіти, відповідність освітніх програм сучасним вимогам ринку праці та міжнародним стандартам забезпечення якості освіти. Обґрунтовано доцільність використання сучасних освітніх технологій як інструменту стратегічного розвитку університетів, підвищення результативності управління освітньою діяльністю та забезпечення сталого розвитку системи вищої освіти в умовах цифрової економіки.
METHODOLOGICAL FOUNDATIONS OF PROFESSIONAL TRAINING OF FUTURE ART AND TECHNOLOGY TEACHERS BASED ON DECORATIVE AND APPLIED ARTS
Окреслено теоретико-методологічні основи реалізації професійної підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва та технологій на засадах народного декоративно-ужиткового мистецтва, з’ясовано основні принципи побудови наукового пізнання. Розглянуто сутність гносеологічної категорії «методологія» у філософській та науково-педагогічній літературі. Визначено, що структура системи професійної підготовки майбутніх учителів образотворчого мистецтва та технологій на засадах народного декоративно-ужиткового мистецтва включає використання системного підходу як методологічного підґрунтя процесу пізнання. Досліджено, що структурними зв’язками між компонентами педагогічної системи виступають: інформаційні – забезпечують надання відкритого доступу до інформації; інтерактивні – реалізують міждисциплінарні зв’язки в контексті сучасної інформаційної, соціальної та культурної картини світу; комунікаційні – окреслюють процес професійної підготовки майбутніх учителів; координуючі – відображають властивість системи професійної підготовки майбутніх; розвивальні – пов’язані з розвитком інтелекту, когнітивних здібностей суб’єктів освітнього процесу; професійні – забезпечують орієнтування випускників на профіль майбутньої професійної діяльності як в галузі освіти, так і в інших сферах людської діяльності (художник, дизайнер, майстер народної творчості тощо); культуроформуючі – пов’язані з усвідомленням студентами своєї самоідентичності, приналежності до українського етносу, мови, культури, традицій тощо. Понятійно-категоріальний апарат, що описує самоорганізацію як процес самовільного утворення нових структур у відкритих незрівноважених системах, опирається на базисні положення і принципи синергетичного, діяльнісного, компетентнісного, особистісно орієнтованого підходів.
РОЗВИТОК ПРОФЕСІЙНОЇ ОСВІТИ В ЕПОХУ ЦИФРОВИХ ТЕХНОЛОГІЙ: ВИКЛИКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Автори наголошують, що особливої актуальності сьогодні набуває питання відновлення людського потенціалу України в реаліях воєнного стану та майбутньої післявоєнної реконструкції, зокрема, ідеться про гостроту завдання безперебійного забезпечення оборонно-промислового комплексу та ключових секторів національного виробництва висококваліфікованими кадрами. Акцентується на виявленні невідповідності змісту, форм і методів професійної підготовки сучасним вимогам цифрового ринку праці, а також недостатній інтеграції цифрових технологій в освітній процес. Обґрунтовано напрями модернізації професійної освіти на засадах цифрової трансформації, визначено ключові виклики та перспективи її розвитку. Доведено потребу розроблення концептуальних підходів до оновлення змісту професійної підготовки через упровадження цифрових компетентностей, використання інноваційних освітніх технологій (онлайн-платформ, змішаного навчання, адаптивних систем), а також формування моделі взаємодії освіти, бізнесу та держави. У дослідженні отримані результати пояснюються впливом глобальних процесів цифровізації, зростанням ролі інформаційних технологій та необхідністю підготовки конкурентоспроможних фахівців.
ІНКЛЮЗИВНА ОСВІТА ЯК СКЛАДОВА ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ У ГЛОБАЛІЗОВАНОМУ СВІТІ
У статті досліджено роль інклюзивної освіти як одного з ключових напрямів професійної підготовки майбутніх учителів в умовах глобалізації освітнього простору. Обґрунтовано, що сучасні трансформаційні процеси, цифровізація освіти, міжнародна академічна мобільність, інтеграція України до європейського простору вищої освіти та зростання соціокультурного різноманіття актуалізують необхідність формування у майбутніх педагогів професійних компетентностей, спрямованих на забезпечення рівного доступу до якісної освіти для всіх категорій здобувачів освіти незалежно від їхніх індивідуальних особливостей, стану здоров’я, соціального походження чи культурної належності. Визначено сутність інклюзивної освіти як системи організації освітнього процесу, що базується на принципах рівності, недискримінації, гуманізму, поваги до різноманітності та створення безбар’єрного освітнього середовища. Проаналізовано сучасні підходи до професійної підготовки майбутніх учителів у контексті реалізації інклюзивної освітньої політики. Наголошено, що ефективна підготовка педагогічних кадрів має передбачати інтеграцію інклюзивної складової в освітні програми, розвиток психолого-педагогічної, методичної, комунікативної та цифрової компетентностей, здатність працювати в мультидисциплінарних командах, застосовувати індивідуальні освітні траєкторії та сучасні технології навчання. Особливу увагу приділено формуванню інклюзивної культури, розвитку емпатії, толерантності, педагогічної етики, професійної відповідальності та готовності до роботи в умовах різноманітності освітнього середовища. Доведено, що глобалізація сприяє поширенню міжнародних стандартів інклюзивної освіти, розвитку академічного партнерства, упровадженню інноваційних педагогічних практик і цифрових технологій, що підвищують якість професійної підготовки майбутніх учителів. Водночас окреслено актуальні виклики, пов’язані з необхідністю модернізації змісту педагогічної освіти, оновлення методичного забезпечення, розвитку інклюзивної компетентності викладачів закладів вищої освіти та вдосконалення механізмів практичної підготовки студентів. Зроблено висновок, що інтеграція принципів інклюзивної освіти в систему професійної підготовки майбутніх педагогів є стратегічною умовою підвищення якості освіти, забезпечення соціальної справедливості, реалізації міжнародних стандартів прав людини та сталого розвитку сучасного суспільства.
КОМУНІКАТИВНИЙ ЕТИКЕТ У ПРОФЕСІЙНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ ПЕДАГОГА
Стаття присвячена аналізу питання комунікативного етикету як складової професіограми педагога, оскільки дотримання норм етикету спілкування – одна з обов’язкових особистісних характеристик (soft skills) педагога, що забезпечує успішну його взаємодію з іншими учасниками освітнього процесу. Автори розглянули суть, структуру, значення комунікативного етикету, з’ясували суть та взаємозв’язок його складових: мовного і мовленнєвого етикетів, невербальних засобів спілкування, етичної та емоційно-поведінкової складових, уміння слухати, тональності спілкування. Акцентувано на важливості дотримання педагогами норм спілкувального етикету задля успішної взаємодії, співпраці, створення і підтримання комфортного освітнього середовища; наголошується на важливості формування у майбутніх учителів сучасної української школи культури комунікації.
РОЗВИТОК ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ У МАЙБУТНІХ ВЧИТЕЛІВ ЗА ДОПОМОГОЮ ЗАНЯТЬ З ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ
У статті запропоновано розгляд розвитку емоційного інтелекту в майбутніх педагогів за допомогою занять з фізичної культури, оскільки остання є потужним і ефективним інструментом розвитку емоційного інтелекту у здобувачів вищої освіти. Доведено, що вона сприяє поліпшенню емоційного самоконтролю, стресостійкості, емпатії та соціальних навичок, що веде до підвищення якісних показників навчання та формування соціальних навичок. Авторами розкрито питання позитивного впливу фізичної активності на розвиток емоційного інтелекту, що дозволяє сформувати гармонійно розвинену особистість і закласти фундамент для подальшого професійного та особистісного зростання.
ТРАВМО-ОРІЄНТОВАНИЙ ПІДХІД У СИСТЕМІ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ: ВИКЛИКИ ВІЙНИ
У статті обґрунтовано теоретичні основи та розкрито практичні аспекти впровадження травмо-орієнтованого підходу в освітній процес закладів вищої освіти, адже виклики воєнного стану в Україні спричинили зростання кількості дітей молодшого шкільного віку з травматичним досвідом, що детермінує потребу підготовки майбутніх педагогів початкової школи. У межах дослідження проведено аналіз наукового дискурсу, що дозволило уточнити сутність ключових дефініцій, зокрема травмо-орієнтований підхід розглядається як цілісна система організації освітнього середовища, що базується на розумінні впливу психотравми на когнітивний та емоційний розвиток молодшого школяра. Визначено специфіку травмо-інформованого навчання як методології, спрямованої на створення безпечного освітнього середовища та запобігання ретравматизації учнів через особливості налагодження педагогічної взаємодії у закладі освіти. Окреслено пріоритетні напрями підготовки майбутніх учителів початкових класів, серед яких: формування навичок емоційної саморегуляції, опанування технік кризової інтервенції та розвиток емпатійної комунікації. Особливу увагу приділено методам розпізнавання поведінкових маркерів травми у дітей молодшого шкільного віку. Обґрунтовано етапність формування готовності майбутніх учителів початкових класів до роботи в умовах (по)воєнного стану (ознайомлювальний, аналітичний, практичний, комунікативний і підтримувальний етапи) для психолого-педагогічного супроводу учнів із травмами війни. Практичне значення дослідження полягає у можливості інтеґрації запропонованих підходів в освітню програму підготовки здобувачів освіти спеціальності А3 «Початкова освіта». Висновки дослідження підтверджують, що впровадження травмо-інформованого підходу є необхідною умовою забезпечення психологічного благополуччя як учнів, так і педагогів у кризовий період життєдіяльності.
ІНТЕГРАЦІЯ ЦИФРОВИХ ОСВІТНІХ РЕСУРСІВ У ПРОФЕСІЙНУ ПІДГОТОВКУ МАЙБУТНІХ МАГІСТРІВ ПОЧАТКОВОЇ ОСВІТИ
У статті проаналізовано сучасні тенденції цифровізації освіти в Україні та визначено роль цифрових освітніх ресурсів у професійній підготовці майбутніх магістрів початкової освіти. Встановлено, що їхнє використання сприяє розвитку ключових компетентностей, підвищенню мотивації здобувачів вищої освіти та формуванню навичок самостійного навчання. Проведено аналіз теоретичних підходів до використання електронного навчання, інтерактивних технологій, інструментів для спільної роботи та аналітики навчальних даних. Окрему увагу приділено узагальненню досвіду Факультету педагогіки, психології та соціальної роботи Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича, де використання LMS Moodle, онлайн-платформ, віртуальних лабораторій та освітніх консультативних просторів сприяє активізації навчальної діяльності майбутніх магістрів початкової освіти, розвитку їхньої цифрової компетентності та формуванню навичок самостійного й колективного навчання. Розкрито переваги використання цифрових освітніх ресурсів для організації гнучкого освітнього процесу та забезпечення доступності цифрового контенту в умовах сучасних викликів. Окреслено перспективи подальших досліджень щодо розробки та апробації інноваційних моделей інтеграції цифрових технологій у освітній процес закладів вищої освіти, що сприятимуть підвищенню якості освітнього процесу та формуванню компетентного, конкурентоспроможного і творчого вчителя нової української школи.