«Українознавчі студії» – це науковий журнал, що видається у Івано-Франківську, Україна. Журнал заснований ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» у вересні 1998 року. У журналі публікуються статті, в яких висвітлюються актуальні питання духовних цінностей українського народу, мовної ситуації в Галичині, літературного процесу в Західній Україні, національного виховання та шкільництва, етнічної структури та природного руху населення українських Карпат, культурних надбань України. Журнал розраховано на філологів, істориків, етнографів, правознавців, педагогів, психологів, культурологів та всіх, для кого українознавчі проблеми становлять наукове зацікавлення. ISSN 2312-5691 (друкована версія)
Інститут українознавства при ДВНЗ "Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника"
ГРАНІ ТАЛАНТУ: НАУКОВЕЦЬ, ПЕДАГОГ, КЕРІВНИК (до ювілею професора Василя Ґрещука)
Стаття присвячена ювілею доктора філологічних наук, професора Василя Васильовича Ґрещука. Описано основні етапи біографії вченого, його наукову, пе- дагогічну та адміністративну діяльність. Василеві Ґрещуку належить понад 230 наукових публікацій, серед яких пра- ці в галузі теоретичних питань дериватології та словотвору української мови, діалектології, лексикології, семасіології, історії української літературної мови, мови художньої літератури, лексикографії. Продовжуючи наукові традиції свого вчителя професора Івана Ковалика, Василь Васильович створив школу основоцентричної дериватології. Під керів- ництвом професора захистили дисертації 27 аспірантів та докторант. Василь Васильович не лише талановитий учений, а й успішний організатор науково-дослідної роботи. Очолюваному ним Інституту українознавства при Прикарпатському університеті ім. В. Стефаника вдалося налагодити видавничу справу, співпрацю з науковими закладами інших країн. Учений неодноразово ставав ініціатором та організатором проведення всеукраїнських наукових конференцій. З 1992 р. В. Ґрещук очолює кафедру української мови Прикарпатського на- ціонального університету ім. В. Стефаника, яка стала відомим не лише в Україні осередком різноаспектних наукових досліджень у ділянці українознавства та слов’янського мовознавства. Наукові й навчально-методичні здобутки професора Василя Ґрещука поша- новані належним чином. Зокрема, за наукові роботи в ділянці українознавства вчений удостоєний премії ім. В. Стефаника (2000), він нагороджений медаллю «За заслуги перед Прикарпаттям» (2012); за діяльність у галузі українознавства Наукове товариство ім. Т. Шевченка в Америці відзначило дослідника почесною грамотою імені президента НТШ Михайла Грушевського (2001). Указом Прези- дента України ювілярові присвоєно почесне звання «Заслужений діяч науки і техніки України» (2014). Ключові слова: основоцентрична дериватологія, словотвір, українознавство, лінгвістика, українська мова.
Авторське право (c) 2020 Українознавчі студії
Василь Ґрещук належить до вчених із широким дослідницьким діапазоном. Сфера його наукових інтересів – проблеми історії української літературної мови, семасіології, діалектології, мови художньої літератури, висвітлення внеску ви- датних особистостей у справу дослідження, оборони й популяризації української мови. Він є автором багатьох ґрунтовних розвідок, присвячених аналізу мовної ситуації в Галичині ХVІІІ–ХХ ст. Чільне місце в науковому доробку мовознавця посідають дериватологічні студії. У них автор зосереджує увагу на теоретичних питаннях словотвору, зок- рема з’ясовує деякі аспекти словотвірного значення, обґрунтовує важливість словотвірних категорій для моделювання структурно-системної будови слово- твору та формування категорійної граматики, проливає світло на поняття словотвірної парадигми в сучасній дериватології. Серед розвідок виокремлюють- ся й такі, у яких В. Ґрещук підбиває підсумкий окреслює перспективи сучасної дериватології, визначає місце словотвору в сучасній науковій парадигмі, аналізує передумови формування і напрямки майбутнього розвитку семантичної дерива- тології, наголошує на необхідності функціонально-комунікативної інтерпретації семантичної сфери словотвірних одиниць, на потребі визначення їхніх функцій у формально-семантичній організації мовлення. В. Ґрещук як послідовик ідей свого наставника професора І. Ковалика, який уперше висловив думку про необхідність врахування в актах деривації ролі не тільки формантів, а й твірної основи (базе- ми), розвинув його вчення й обґрунтував важливість основи як типологізуваль- ного чинника у словотворі. Його праці базуються на засадах основоцентричної дериватології, і власне, починаючи з публікацій В. Ґрещука, українська наука про словотвір змінила свої орієнтири з формантоцентричності в актах деривації до основоцентризму, усунувши певну «однобокість» у дослідженні. У доробку лінг- віста є напрацювання з діалектного словотворення. В. Ґрещук активно працює і як редактор та упорядник багатьох видань, що стосуються досліджень у ділянці словотвору: «Актуальні проблеми українського словотвору» (1995, 2002), «Кова- лик Іван. Вчення про словотвір. Вибрані праці» (2007). З майже 30 кандидатських дисертацій, захищених під науковим керівництвом Василя Васильовича, пере- важна частина присвячена проблемам дериватології. Ключові слова: словотвір, основоцентрична дериватологія, формантоцентрична дериватологія, словотворчий формант, твірна основа, Василь Ґрещук.
ВАСИЛЬ ҐРЕЩУК – ІСТОРИК УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
У статті розкрито внесок В. В. Ґрещука у вивчення історії української літературної мови. Показано його науковий доробок з історичної проблематики. Звернуто увагу на лінгвістичні праці мовознавця, присвячені вивченню української літературної мови в Галичині. З огляду на специфіку історичних студій В. В. Ґрещука визначено основні аспекти його наукових досліджень: вивчення загальних процесів розвитку україн- ської літературної мови в Галичині, конкретних мовних явищ (лексичних, граматичних, лексикографічних та ін.), лінгвістичної спадщини (творів І. Могиль- ницького, Є. Желехівського, В. Кміцикевича та ін.), внеску визначних діячів у розвиток української літературної мови (І. Франка, В. Стефаника, І. Ковалика та ін.). У результаті аналізу праць В. В. Ґрещука відзначено, що спектр істо- ричної проблематики його напрацювань досить широкий, із глибоким, виваженим з’ясуванням історичних питань.
ЧИННИКИ ПРОДУКУВАННЯ ДЕРИВАТІВ У СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ
Сьогодні в розвитку української дериватології актуальності набуває питання виявлення типології словотвору, в основі якої лежить функціональне навантаження твірних слів, а розв’язання цього питання можливе тільки в рам- ках підходу, який сформувався порівняно недавно. У словотворі він названий ос- новоцентричним, бо зорієнтований на твірну основу як типологізувальний чин- ник. Метою основоцентричного напрямку є опис дериваційного потенціалу різних класів твірних лексем, з’ясування лінґвальних та екстралінґвальних чинників, які детермінують їхню словотворчу здатність. Виявлення таких чинників важливе в сучасній дериватології, оскільки дає змогу встановити певні закономірності процесів словотворення, зокрема у дери- вації від назв знарядь праці, частин тіла та металів, спрогнозувати утворення нових дериватів, з’ясувати причини нереалізації словотворчої спроможності твірних в окремих семантичних позиціях тощо. Проблему чинників, які регулюють словотворчу поведінку твірних, вивчало чимало дослідників, хоча на сучасному етапі вона залишається недостатньо вивченою. Українські назви знарядь праці, частин тіла та металів входять у лексич- ну систему української мови як певні лексико-семантичні групи слів. Беручи до уваги семантичні характеристики досліджуваних твірних, їхні структурні і функціональні параметри, ми визначили домінантні чинники, які впливають на словотворчу спроможність досліджуваних груп твірних. Такими для твірних є: лексична семантика твірних, символічність значень, стилістична маркованість, синонімічність, похідність / непохідність, системне заміщення (йдеться про надлишковість деривата за умови, що від іншого твірного утворений дериват із іншим формантом, але тим самим значенням або його місце в лексичній системі мови заступає спільно функціональна мовна одиниця несловотвірної структури). Дослідження показало, що є певні фактори, які пов’язані з високою проду- ктивністю твірного (лексична семантика, непохідність, господарсько-практичне використання). Деякі із чинників, навпаки, сповільнюють утворення дериватів, позначаються на низькому дериваційному потенціалі (стилістична маркованість, неможливість сполучування основ лексем з певними афіксами, структурна складність твірної лексеми, надлишковість деривата). Ключові слова: дериватологія, дериват, лінгвальні чинники, позамовні чинники, твірна лексема.
СЛОВОТВОРЧА СПРОМОЖНІСТЬ ДІЄСЛІВ ІЗ СЕМОЮ ТАКТИЛЬНО-ДИСТАНЦІЙНОЇ КАУЗАЦІЇ РУХУ
У статті запропоновано виокремлення дієслів із семою тактильно-дис- танційної каузації руху в окрему лексико-семантичну групу, яка є периферійним компонентом макрополя «рух». Проаналізовано структуру словотвірних пара- дигм досліджуваних дієслів. У межах блоків (субстантивний, ад’єктивний, вер- бальний, адвербіальний) виявлено різнотипні словотвірні значення, реалізовані похідними на першому ступені деривації: «опредметнена дія», «місце-шлях», «суб’єкт-спеціаліст», «ознака об’єкта за дією, яка спрямована на нього», «при- значений для виконання дії», «перемістити назовні», «перемістити всередину», «перемістити зверху вниз», «перемістити знизу вверх», «перемістити довкола чогось», «перемістити крізь щось», «віддалення від початкової точки», «переміс- тити в різні місця», «перемістити під що-небудь», «почати рух», «здійснювати рух якийсь час», «завершити рух», «переміщення всього», «локальна вичерп- ність», «виконати дію один раз», «довготривалий рух», «змінити місце розташу- вання», «нагромадження», «додаткове виконання дії», «безоб’єктний рух суб’єк- та», «зміна стану об’єкта в стан суб’єкта», «перемістити до кінцевого пунк- ту», «наслідок руху», «здійснювати рух досхочу», «спосіб дії». Окреслено засоби та способи творення девербативів: похідні іменники сформовані здебільшого за допомогою суфіксації, також зафіксовано один композит; девербативи ад’єк- тивного та адвербіального блоків утворились лише за участі суфіксів; семан- тичні трансформації вербальної зони уможливили префікси, конфікс, суфікси та постфікс. Підсумовано кількісний склад кожної структурної зони. Найбільшим є дієслівний блок (59 похідних), субстантивний блок – 13, ад’єктивний блок – 5, найменшим є адвербіальний блок (3). Визначено чинники, які впливають на реалі- зацію дериваційного потенціалу твірних слів (тотожність початкового орієн- тира руху, відсутність комунікативної потреби тощо). Ключові слова: словотвірна парадигма, дієслово, валентність, словотворча спроможність, сема, рух, каузація, твірне слово, похідне слово, словотвірне значення.
ДІЄСЛОВА НА ПОЗНАЧЕННЯ ВНУТРІШНЬОГО СТАНУ ІСТОТИ: СЛОВОТВОРЧА СПРОМОЖНІСТЬ
У статті описано дериваційний потенціал дієслів із семантикою внутрішнього стану істоти на матеріалі спеціально укладеної картотеки вихідних одиниць (понад 700 статальних вербативів) та їх похідних. Для дієслів значення стану є вторинним порівняно зі значеннями дії чи процесу. Вербативи з семантикою внутрішнього стану істоти об’єднано в лексико-семантичне поле на основі абстрактної архісеми ‘стан’. Встановлено, що ядро окресленого поля формують одиниці, що співвідносні з компонентом значення ‘статичність’, ближня периферія маркована семою ‘становлення’, дальня периферія називає ‘каузоване становлення’. Словотворчу спроможність дієслів на позначення внутрішнього стану встановлено на основі словотвірних парадигм – набору похідних від тієї самої баземи на одному ступені деривації. Такий підхід здійснено в річищі основоцентричної дериватології – перспективного напряму сучасного мовознавства, який визначає твірну основу як типологізувальний чинник у словотворі. Словотвірні парадигми вихідних одиниць структуровано на блоки – субстантивний, ад’єктивний і вербативний, які класифікують віддієслівні утворення залежно від їхньої частиномовної належності. В іменниковому словотворенні задіяно 43% твірних, а деривати репрезентують мутаційний і транспозиційний види деривації. Встановлено, що дериваційні інтенції вербативів стану в творенні прикметників значною мірою ослаблені, бо лише 26% вихідних одиниць мотивують ад’єктиви. Основним засобом внутрішньо дієслівного словотворення є префікс, приєднання якого зумовлює набуття вербативом доконаного виду, тобто відбувається перфективація. Матеріал роботи показав, що дієслівний статальний словотвір є найпродуктивнішим, адже у ньому задіяно 66% твірних, і він залежить від здатності стану розгортатись у часі, з певною інтенсивністю і на визначене коло суб’єктів.
МОВНОСТИЛІСТИЧНА ДИФЕРЕНЦІАЦІЯ УНІВЕРБАЦІЇ
У статті досліджено явище універбації у функціональних стилях української мови. Функційне навантаження експресем крізь призму стилістичних засобів мови є актуальною проблемою й сучасної лінгвістики. Відзначено, що найчастіше універбаційні процеси відбуваються в розмовному, художньому та публіцистичному стилях. У нашій розвідці основну увагу звернено на особливості вживання суфіксальних універбів як різновиду експресивних лексем. Суфіксальні універби вживають з метою експресивізації мовлення, економії мовних зусиль, зацікавлення адресата. Суфіксальна універбація – найбільш поширений спосіб стягнення декількаслівного найменування в однослівне. Стійке аналітичне найменування зберігає прозору мотивацію і внутрішню форму та функціонує як офіційна кодифікована назва. Розмовне мовлення є найсприятливішим ґрунтом для творення суфіксальних універбів. Аналіз значного фактичного матеріалу показав, що універбація охоплює ті сфери мови, які найтісніше пов’язані з повсякденним життям людини, її побутом, виробничою діяльністю, навчанням. Найчастіше суфіксальні універби виникають у певному соціальному чи професійному колі. Розмовне мовлення активно продукує появу універбів у зв’язку із такими двома основними причинами: прагненням до економії мовних засобів та експресивності висловлювання. Активне використання універбів властиве й публіцистичному стилю. Вживання суфіксальних універбів у публіцистичних текстах зумовлене намаганням мовців експресивізувати висловлювання, надати йому емоційності, природності. Універби є одним із прийомів зацікавлення читача, слухача, глядача. Основними причинами частого вживання конденсатів у засобах масової інформації є економія мовних засобів, прагнення до найкоротшого повідомлення, експресивізація мовлення. Аналізовані суфіксальні універби часто трапляються в художньому тексті, де вони служать засобом експресивізації висловлювання, сприяють адекватності передачі мовленнєвих ситуацій, підсилюють емоційний стан героя, зацікавлюють читача. Процес входження універбів у загальнонародну лексичну скарбницю є довготривалим, і часто завдяки публіцистичному чи художньому стилю розмовні деривати засвоюються й літературною мовою.
СЛОВОТВІР АНГЛІЦИЗМІВ У ПІДСИСТЕМІ УКРАЇНСЬКОГО ДІЄСЛОВА
У статті аналізуються запозичені англіцизми-дієслова через призму словотвірної системи сучасної української мови. У такому ракурсі пласт досліджуваних лексем формують дві основні групи – опосередковані англіцизмидієслова зі зв’язаними коренями англійського походження (ОАк) та відсубстантивні англіцизми-деривати (ОАд). Першу групу в основному становлять дієслова, які використовуються як команди запуску на сторінках комп’ютерних програм та інтернетних сайтів. На українськомовному ґрунті до звукового оформлення англійського дієслова додаються формотворчі та словотворчі форманти, властиві для питомих дієслів. ОАд- вербати кількісно поступаються першій групі. Набуваючи на новому мовному ґрунті необхідних ознак питомого дієслова, вони утворюють свою дієслівну словотвірну підсистему за допомогою відповідних словотворчих засобів. У результаті приєднання наявних дериваційних формантів опосередковані англіцизми розширюють свій змістовий обсяг невластивими для їхніх етимонів додатковими семами. Такі утворення функціонують у комп’ютерних програмах та інтернетних сайтах, а також на сторінках преси та художньої літератури. Популярним є використання ОА-дієслів у молодіжному слензі, де вони використовуються для кодування мови.
ЛЕКСИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВНИЧОЇ ТЕРМІНОЛОГІЇ ХІХ СТОЛІТТЯ
Основа для розвитку української правничої термінології склалася уже в XIX ст. Взаємодія споріднених літературних мов, літературні контакти, передусім міжслов’янські зв’язки в період національного відродження відчутно збагатили лексичний склад української мови. Соціально-історичні умови, що впливали на особливості мовної ситуації в Україні, багато в чому визначали характер розвитку її правничої термінології. Досягнення наукової думки початку ХХ ст. активізували потенційні засоби мови для розвитку, збагачення й стабілізації термінології в кожній із наук. Питання упорядкування термінів у суспільно-політичній сфері набуло особливого значення. Наша стаття досліджує основні джерела творення і поповнення української юридичної термінології, виявляє головні чинники формування мови права Західної України. Основою для українського юридичного лексикону є переважно внутрішньомовні ресурси, та все ж процес утвердження західноукраїнської правничої термінології характеризувався численними впливами, пов’язаними з історичним розвитком української мови і термінологічною базою інших мов. Іншим продуктивним шляхом збагачення західноукраїнської юридичної терміносистеми були запозичення з латинської, німецької та польської мов, що зумовлено історичними обставинами розвитку українського правництва. У нашому дослідженні описано дві основні лексико-граматичні групи правничих термінів, серед яких переважають іменники, які є статичними елементами термінологічної системи, та дієслова, які становлять її динамічний елемент. Нами з’ясовано також екстралінгвальні фактори, які зумовили поширення явища синонімії в українських юридичних текстах ХІХ століття. Розвиток правничої термінолексики у Західній Україні ХІХ ст. не відзначався послідовністю. Цей процес характеризувався численними впливами, пов’язаними із історичним розвитком української мови та термінологічною базою інших мов. Найяскравішим доказом історичного впливу на правничу мову Західної України ХІХ ст. є використання старослов’янської графіки та етимологічного правопису в консервативних «Вісниках законів» Австрійської імперії. Лексикографічні праці ХІХ ст. та Вісники законів є цінними і важливими джерелом дослідження становлення сучасної української літературної мови в Західній Україні, яке мусить зайняти гідне місце серед українських мовних пам’яток. Ключові слова: українська юридична термінологія, термін, терміносистема, словники, перекладна лексикографія.
СЕМАНТИЧНІ ТА ФУНКЦІОНАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ ГРАМАТИЧНИХ ОМОНІМІВ ТАМ І ТУТ В УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ
Проаналізовано лексико-семантичні, словотвірні й синтаксичні властивості лексем там і тут у функції прислівників, семантико-прагматичні та синтагматичні ознаки указаних слів у ролі часток. Аналізовані займенникові прислівники виражають дейктичну просторову семантику, уживаючись у припредикативній позиції й виконуючи функції синтаксичних детермінантів. Як прислівники лексеми там і тут вступають в антонімійні відношення, указуючи на віддаленість / близькість місця з погляду мовця. Частотним є їхнє використання як вказівних в анафоричній функції та у функції співвідносних вказівних лексем у складному реченні. Експлікуючи просторове вказівне значення, виступають у складі ідіом [і] сям і там; [і] тут і там; то тут, то там, одна нога тут, [а] друга там тощо. Окрім локативної дейктичної семантики, синонімізуючись із лексемами потім, згодом, незабаром, виражають темпоральне значення. На словотвірному рівні мотивують похідні з гіпокористичною семантикою: тамечки, тутеньки, тутечка, тутечки. Похідна партикула там актуалізує більшу кількість комунікативних функцій порівняно з партикулою тут. Уживаючись самостійно, частка там виражає семантико-прагматичні смисли ‘невизначеність’, ‘довільність’. Домінантний комунікативний смисл ‘відчуження мовця від змісту повідомлення’ та граневі, які репрезентують смислові відтінки ставлення мовця до повідомлюваного (‘недбалість, байдужість’, ‘зневажливість’, ‘посилення негації’ та ін.) частка там найчастіше реалізує у складі ідіом <та> який там, де там, <та> де <вже> там, <так> куди < ж > там та ін. Партикула тут експлікує набагато менший спектр семантико-прагматичних смислів, домінантним серед яких виступає ‘зацікавленість мовця змістом висловлення’. Найчастіше зазначений комунікативний смисл частка тут реалізує у складі ідіом та <а> що тут думати, [та, а] що <ж> <тут> робити (діяти, розуміти). Обидві партикули об’єднує комунікативний смисл ‘відсилання, зумовлене особистісним ставленням до фактів, про які йдеться в комунікації’.
ХАРАКТЕРИСТИКА ЛЕКСИКО-СЕМАНТИЧНИХ ГРУП НАЙМЕНУВАНЬ ПІДЗЕМНИХ ВОД: СЕМАНТИКА ТА ЕТИМОЛОГІЯ (НА МАТЕРІАЛІ ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, УКРАЇНА)
У статті проаналізовано реалізацію найменувань з семантикою ‘підземні води’ у говірковому мовленні Івано-Франківської області, відзначено коливання значень зафіксованих лексем, визначено ареальну специфіку номінації географічних реалій. Народні назви поділено на природні (виражають різні ознаки номінації) і штучні. Тематична група лексики на позначення водних реалій включає три лексико-семантичні групи (ЛСГ): ‘Підземні води’, ‘Джерело’, ‘Криниця’. ЛСГ ‘Джерело’ містить такі мікрополя: ‘Джерело’, ‘Початок джерела’, ‘Джерело із солоною водою’, ‘Джерело з холодною (відносно теплою) водою’. Здійснено системний науковий аналіз народних географічних назв на позначення водних реалій засвідчив, що така географічна номенклатура зберігає архаїчні риси, основою є загальномовні терміни з прозорою семантикою слов’янського походження, хоча трапляються випадки іншомовних запозичень, окремі народні найменування вживаються тільки на досліджуваній території. У номінуванні географічних об’єктів підземних вод переважає однослівна іменникова лексика, зрідка засвідчено субстантивовані прикметники. Для похідних назв характерні словотвірні моделі, мотивовані твірними основами дієслів. Найпродуктивнішим способом творення апелятивних назв є морфологічний спосіб, зокрема суфіксальний. Народні географічні назви представлені також різними фонетичними варіантами. Ключові слова: лексико-семантична група, лексема, семантика, географічна народна назва, апелятив, підземні води.
СТРУКТУРНО-СЛОВОТВІРНИЙ АНАЛІЗ МІКРОТОПОНІМІЇ ПІВДЕННО-ЗАХІДНОГО ОПІЛЛЯ НА ПРИКЛАДІ МОНОЛЕКСЕМНИХ ЛІНГВАЛЬНИХ ФАКТІВ
Для сучасного мікротопонімотворення будь-якої місцевості України, зокрема й Південно-Західного Опілля, характерна однослівна форма вираження. У нашій статті розглядається 3087 монолексемних лінгвальних фактів, засвідчених на території Рогатинського, Галицького районів Івано-Франківщини та Бережанського і Підгаєцького районів Тернопільщини. З-поміж аналізованих різновидів виокремлюємо власні назви дрібних об’єктів: лексико-семантичного; морфологічного; морфолого-синтаксичного способів творення та основоскладання. Попри різноманітність словотворчих засобів, у кожному регіоні використовується обмежена кількість типів деривації. Це пов’язано передусім з історією заселення місцевості, взаємодією мов і діалектів тощо. На обстежуваній території найпродуктивнішим способом формування однослівних мікротопонімів виявився лексико-семантичний (1926 одиниць – 44,73% від усіх сучасних найменувань). Серед локальних пропріативів морфологічної деривації вирізняємо суфіксальні, префіксально-нульові та конфіксальні утворення. Найбільшою кількістю прикладів з-поміж трьох різновидів афіксації представлена у наших матеріалах суфіксація (619 одиниць– 14,37%). Порівняно з суфіксальними похідними різновиди префіксально-нульового типу на Південно-Західному Опіллі малопоширені, усього 240 найменувань (5, 6%).У розглянутому мікротопоніміконі зафіксовано також низку локальних онімів конфіксального способу творення (52 одиниці – 1, 68%). Для назвотворчого процесу як Південно-Західного Опілля, так і будь-якого іншого регіону України властива морфолого-синтаксична деривація. Субстантивовані атрибути репрезентовані у наших записах однак лише 208 прикладами (4, 83%), що свідчить про їх відносно незначну територіальну продуктивність. Загалом окреслено основні підходи до семантико-дериваційної структури пропріативів, власне мікротопонімів, з’ясовано їхні основні структурно-словотвірні особливості в контексті наукових праць вітчизняних та зарубіжних ономастів, а також кількісні показники на досліджуваному терені. Ключові слова: мікротопонім, топонім, пропріатив, дериват, спосіб творення, апелятив.
У статті зроблений огляд основних теоретичних праць, у яких аналізується питання функціонування терміна «мікротопонім». Неоднозначність визначення й трактування зумовлена недостатнім опрацюванням термінологічного апарату ономастичної науки. Однак дослідження регіональної мікротопонімії набуває особливої ваги, оскільки не тільки збагачує українську ономастику новим, цінним матеріалом, але й сприяє поглибленню теоретико-методологічних засад вивчення назв мікрооб’єктів та є актуальним під час подальшого аналізу онімів. В українській ономастичній науці є низка праць, присвячених дослідженню назв мікрооб’єктів окремих регіонів. Зокрема Є. О. Черепанова вивчала мікротопонімію Чернігівсько-Сумського Полісся, Я. О. Пура – Рівненщини, Н. І. Лісняк – Західного Поділля, О. І. Михальчук – Підгір’я, Н. В. Сокіл – Сколівщини, В. Ф. Баньоі – басейну річки Уж, О. В. Заінчковська – південно-східного Поділля, О. І. Проць – півночі Львівської області, Р. О. Ляшенко проаналізував мікротопоніми Кіровограда, в історичному аспекті мікротопонімію Чернівецької області опрацював І. Г. Чеховський. Для мікротопонімів характерний тісний зв’язок з апелятивною лексикою, обмежена сфера вживання та функціонування, неофіційність і нефіксованість, передача внаслідок безпосередньої усної комунікації, утворення на базі діалектної лексики, варіативність. Вони виникають унаслідок стихійної народної творчості й не піддаються адміністративному впливу.
ДІАЛЕКТНА ЛЕКСИКА В РОМАНІ М. ДОЧИНЦЯ «ГОРЯНИН»
У статті проаналізовано діалектну лексику, використану в романі М. Дочинця «Горянин». Виявлені діалектні слова розкласифіковано за тематичними групами, визначено лексичні значення діалектизмів, окреслено репрезентативні групи діалектної лексики. Серед лексичних діалектизмів роману виділяється численна група назв осіб за різними ознаками, зокрема за спорідненістю і свояцтвом, за родом їх діяльності, за майновим і соціальним статусом, за віковими, національними, релігійними, географічними, надзвичайно ситуативними, інтимними ознаками. У цій же групі охарактеризовано діалектні вокативнооцінні найменування осіб та регіональні загальні назви дітей. Помітний пласт діалектної лексики роману становлять слова на позначення побутових реалій. Із побутової діалектної лексики виявлено й охарактеризовано назви одягу, назви їжі, назви речей хатнього й господарського призначення, назви на позначення будівель, споруд, огорож чи їх частин або компонентів. У мові роману засвідчено й діалектні найменування тварин, птахів, плазунів, риб, рослин, квітів, грибів. Місцем зображуваних у романі подій зумовлено використання загальних назв географічних обʼєктів, зокрема рельєфу і водних обʼєктів. Низка діалектних слів репрезентує лісорозробну й лісосплавну, міфологічну, локативну та абстрактну лексику. Поодинокими діалектизмами заманіфестовані інші семантичні групи лексики, такі, як темпоральна, медична, обрядова, соматична, музична, транспортна лексика. Крім іменників, яких виявлено найбільше, в мові роману поширені також діалектні дієслова, прикметники, прислівники, окремі числівники та частки. Характерною особливістю використання діалектних одиниць у мові роману «Горянин» є те, що його автор уживає лише діалектні слова і зовсім не послуговується іншорівневими діалектними одиницями – фонетичними й граматичними. Лексичні діалектизми виконують важливі функції художньої переконливості та етнографічної достовірності, а також сприяють пізнанню матеріальної та духовної культури горян і стають чинником творення мовної експресії. Детальний аналіз діалектної лексики роману «Горянин» показує, що вона почерпнута зі східномарамороських говірок закарпатського говору. Ключові слова: діалектна лексика, лексичні діалектизми, художня мова, М. Дочинець, роман «Горянин», закарпатський говір, марамороські говірки.
НАДДНІСТРЯНСЬКИЙ ДІАЛЕКТ У СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ ЛІТЕРАТУРІ
Статтю присвячено аналізу наддністрянських діалектних елементів у сучасній українській художній літературі. Досліджено склад наддністрянських говіркових рис, мотиви і спосіб їх використання, визначено їхнє функціональне навантаження у творах. Встановлено індивідуально-авторську специфіку вживання діалектних елементів. З’ясовано, що в мові сучасної української літератури наддністрянський говір функціонує як стилістична категорія. У новелах і оповіданнях Б. Голода різнорівневі наддністрянські діалектні елементи вжито для досягнення художньої переконливості та етнографічної достовірності зображуваного, локалізації описуваних подій, мовної індивідуалізації персонажів твору, типізації їхнього мовлення, пізнання духовної і матеріальної культури носіїв наддністрянського говору. Встановлено специфіку використання наддністрянського діалекту у творах – фактографічне відбиття у всій повноті його фонетичних, морфологічних, лексичних і синтаксичних діалектних рис у мовленні персонажів на тлі нормативної авторської мови з уживанням у ній деяких лексичних говіркових одиниць. Простежено особливості функціонування наддністрянських діалектних елементів у художньому мовленні Ю. Винничука – вживання їх у нетипових контекстах, використання в специфічних стилістичних функціях. З’ясовано, що наддністрянські діалектні одиниці автор уживає як засіб досягнення комічного ефекту в зображенні персонажів, створення гри слів у романах і повістях, у яких змодельовано ірреальний світ або зображено події, не локалізовані на території поширення наддністрянського говору. Проаналізовано фонетичні, морфологічні, лексичні і синтаксичні ознаки наддністрянського діалекту, відображені в мовленні персонажів творів. Ключові слова: наддністрянський діалект, сучасна художня література, діалектизм, літературна мова, стилістична функція.
АСТІОНІМИ УКРАЇНИ, МОТИВОВАНІ ВІДКОМПОЗИТНИМИ АНТРОПОНІМАМИ, ЛІНГВОКУЛЬТУРОЛОГІЧНИЙ ПОРТРЕТ
У статті окреслено лінгвокультурологічний портрет астіонімів України, мотивованих слов’янськими автохтонними відкомпозитними особовими назвами. Виявлено одинадцять таких назв міст, Болехів, Бучач, Любомль, Ніжин, Пирятин, Путивль, Радехів, Рахів, Рогатин, Теребовля, Чернігів. Їхніми етимонами стали антропоніми Болехъ, *Бучакъ (< Будимиръ, Бутовитъ чи ін.), Любомъ, Нҍга, *ПирѦта (< Пирогостъ чи ін.), *Путивъ / *Путимъ (< *Путивой, *Путимыслъ чи ін.), Радехъ, *Рогата (< Роговладъ, Рогнѣдъ чи ін.), *Теребовъ (< Теребовитъ чи ін.), *Чьрнигъ (< Чернимиръ, Черниславъ чи ін.). Доведено, що астіоніми яскравіше, ніж комоніми, відтворюють дух та віяння епохи, яка їх покликала до життя, і проектують назвоцентричні процеси на формування іменотворчого колориту інших поселень. Формування лінгвокультурологічного портрета здійснено за схемою: ядерна зона (теперішня назва міста, його локалізація); ближня периферія (наукова ґенеза астіоніма з експлікацією етимона); дальня периферія (характеристика етимона); інтерпретаційна зона (вірогідні наукові версії ґенези астіоніма або його етимона; народноетимологічні легенди; дескрипції; конотоніми тощо). Наголошено, що відкомпозитні антропоніми – праслов’янська антропонімійна спадщина, яка своїм корінням сягає праіндоєвропейської епохи. Внаслідок співзвучності кореневих морфем відкомпозитних дериватів з апелятивними чи апелятивами дослідники нерідко відносять багато з них до розряду відапелятивних імен. Однак певні традиції розмежування відкомпозитних та відапелятивних особових назв уможливили зарахувати окреслені у розвідці астіоніми до мотивованих відкомпозитними антропонімами. Крім офіційних назв міст сьогодні активно побутують дескрипції / конотоніми, які зібрано та вперше введено в науковий обіг. Доведено, що антропоніми є одними з найбільш культуроємних мовних знаків, тож лінгвокультурологічний портрет астіонімів, мотивованих особовими власними іменами, є фундаментальним матеріалом для пізнання культури народу, розуміння національної специфіки, регіонального характеру.
ЛЕКСИКО-СЕМАНТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ НАЗВ РІДКИХ СТРАВ І НАПОЇВ (НА МАТЕРІАЛІ ГОВІРОК ПІДГАЄЧЧИНИ ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ)
У статті досліджено назви рідких страв і напоїв, що побутують на території Підгаєччини Тернопільської області. Підгаєцькі говірки є центральною частиною наддністрянського діалекту й певною мірою репрезентують характерні риси говірок наддністрянського діалекту південно-західного наріччя. Підгаєччина розташована в західній частині Тернопільської області. Ареал Підгаєцького району межує з Теребовлянським, Бучацьким, Монастириським, Бережанським та Козівським районами Тернопільської області та Галицьким районом Івано-Франківської області. Сьогодні багато тематичних груп лексики українських говірок, великі говіркові масиви залишаються не дослідженими. До ареалів, що недостатньо вивчені, належать і підгаєцькі говірки, які своїми лексемами збагачують українську мову. Лексичні одиниці говірки становлять номени, які з тим же значенням уживаються і в інших українських діалектах, багато з них є загальнонародними і нормативними, проте значна їх кількість характеризується низкою особливостей. Кожне з найменувань, що зафіксоване на території Підгаєччини, охарактеризовано за певними параметрами, з’ясовано семантику лексеми, подано перелік населених пунктів, у говірках яких засвідчено номінацію, вказано на її фіксацію в загальномовних і фахових словниках, відзначено лексико-семантичні паралелі в різних говорах української мови та в інших мовах, встановлено походження лексеми. Проведене дослідження свідчить про те, що назви рідких страв і напоїв в українських підгаєцьких говірках належать в основному до загальновживаних, що підтверджено лексикографічними джерелами. У більшості випадків маніфестанти аналізованих сем характерні й для інших діалектних континуумів, де мають семантику, спільну з підгаєцьким ареалом, або відмінну від нього. Особливістю побутової лексики Підгаєччини є її тісний зв’язок з одним із найрухливіших елементів матеріальної культури, що робить її динамічною та нестійкою. Тому активний процес розвитку, збагачення групи назв їжі не припиняється й досі.
ДИНАМІКА МОВЛЕННЯ ПОКУТЯН (НА МАТЕРІАЛІ НАЗВ ОДЯГУ)
У статті досліджено динамічні процеси в говірках Покуття на матеріалі однієї лексико-семантичної групи. Виокремлено причини змін в лексичній системі, а саме: позамовні зміни, спричинені міграційними процесами, розвитком матеріальної культури, модернізацією життя тощо та мовні чинники, які проявляються архаїзацією лексем, міжмовними й міждіалектними контактами і т. ін. Серед частих мовних перетворень є зміни семантичного обсягу лексем (семантизація, десемантизація, транссемантизація), перенесення значень (метафоризація, метонімізація), внаслідок чого семантичний обсяг слів може зазнавати розширення, звуження або трансформації. Окреслено перспективи вивчення діалектної мови Покуття. Визначено особливості динаміки мовлення покутян на прикладі назв поясного одягу. Ключові слова: динамічні процеси, говірка, діалектне мовлення, атлас української мови, ареал Покуття.
ЗАПОЗИЧЕННЯ З ІНШИХ МОВ ЯК ОДИН ІЗ СПОСОБІВ НОМІНАЦІЇ В ДІЛЯНЦІ БУКОВИНСЬКИХ ДІАЛЕКТНИХ НАЗВ ХВОРОБ
У статті комплексно проаналізовано способи й засоби номінації хвороб у буковинських говірках – зазначено, що лексеми на позначення хвороб репрезентують усі основні способи номінації, зокрема афіксальне словотворення (передовсім суфіксальне), словоскладання й основоскладання, семантичні переноси, запозичення з інших мов та складені найменування. Охарактеризовано один із способів номінації в ділянці буковинських діалектних назв хвороб – запозичення з інших мов. Поява їх зумовлена низкою чинників, серед яких найважливішими є історичні, соціально-економічні, політичні й культурні умови розвитку Буковини, контакти говірок з різними мовами, діалектне сусідство, вплив офіційної медичної термінології на систему буковинських діалектних назв хвороб. Без історичного словника української мови та історичних словників окремих діалектів важко говорити про час запозичення слів із інших мов у буковинські говірки. Проте фіксація запозичених лексем у писемних пам’ятках та лексикографічних джерелах української мови дає підстави для виділення старих, давніх запозичень і нових, які недавно появились у говірковому мовленні. Новіші запозичення у буковинські говірки увійшли із новітнього українського медичного дискурсу, який постав унаслідок розвитку медичної науки та широкого розгортання мережі лікувальних закладів. Саме через комунікацію лікарів, носіїв офіційної медичної термінології, з пацієнтами-діалектоносіями відбувається абсорбція говірковим мовленням наукових термінів медицини, що можна охарактеризувати як певну тенденцію розвитку й функціонування сучасної народної медичної лексики. Аналіз буковинських діалектних назв хвороб людей засвідчив, що серед запозичень є безпосередні та опосередковані іншими мовами, зазвичай суміжними з буковинськими говірками. Зафіксовано запозичення із грецької, латинської, румунської, російської, польської, німецької, французької, італійської, чеської, турецької мов.
ФУНКЦІОНУВАННЯ ПРИСЛІВНИКІВ У ГОВІРЦІ С. БАНЯ-БЕРЕЗІВ КОСІВСЬКОГО РАЙОНУ, ЩО НА ІВАНО-ФРАНКІВЩИНІ
Стаття присвячена аналізу прислівника як самостійної незмінної частини мови у говірці гуцульсько-покутського порубіжжя. На лексичному матеріалі здійснено спостереження за функціонуванням прислівника, розкрито особливості творення здебільшого на базі інших частин мови, частково охарактеризовано семантико-словотвірну структуру. Як засвідчив аналіз конкретного матеріалу, говірка зазнає впливу літературної мови, однак зберігає архаїчні риси лексико-граматичних груп слів, зокрема прислівника. Cпостереження над окремими явищами вживання адвербіативів у говірці села Баня-Березів вказують на те, що більшість прислівникових утворень тісно пов’язана з історією становлення прислівника як частини мови. Значна кількість лексем є продовженням форм давньоукраїнської мови та характеризуються низкою словотвірних варіантів. Водночас відзначаємо окремі прислівникові запозичення. Визначено, що найархаїчнішою групою прислівників є відіменникові прислівники. У розмові носіїв говірки с. Баня-Березів часто зустрічаються первісні відзайменникові прислівники із афіксом -де. Говірка насичена суфіксальною будовою прислівників, які вказують на напрям руху, при цьому становлять продовження давніх форм суфікса у прислівниках досліджуваного діалекту. У нашій розвідці проаналізовано прислівники часу, спостережено афіксацію прислівників і займенникових основ. Окрему групу предмета дослідження становлять прислівники способу, які внаслідок препозитивної і постпозитивної суфіксації на -о засвідчують комунікативне сполучення з давньоукраїнською мовою. Доведено, що більшість прислівників говірки с. Баня-Березів є похідними, оскільки є результатом словотвірної еволюції адвербіативів слов’янських мов, зокрема наведено взаємозв’язок творення прислівників на -е досліджуваної говірки з прикладами південно-західних діалектів. Водночас вирізняємо нові форми прислівників на -е. Стаття відображає застосування давального відмінка прикметників з прийменником по, форми іменників давального, місцевого та знахідного відмінків у адвербіативному формуванні досліджуваної говірки. Ключові слова: південно-західний діалект, гуцульсько-покутське порубіжжя, говірка, прислівник.
АСОЦІАТИВНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ ЯК МЕТОД ВИЯВЛЕННЯ СТРУКТУРИ КОНЦЕПТУ ТА ЕТНОКУЛЬТУРНОЇ СПЕЦИФІКИ (НА ПРИКЛАДІ КОНЦЕПТУ «ВІРА»)
Стаття присвячена асоціативному експерименту як об’єктивному методу вербалізації концепту в мовній картині світу. На прикладі концепту «віра» представлена покрокова методика дослідження, матеріалом для якої слугували 3895 асоціативних реакцій, зібраних упродовж кінця 2015 – початку 2016 року. Учасниками якого були 633 українці віком від 10 до 85 років на території Івано-Франківської, Вінницької, Київської та Запорізької областей. Результати інтерпретовано з огляду на вік респондентів, їх стать та дотичність / недотичність до віри за родом діяльності. У статті проаналізовано структуру питальника, який містить як відкриті запитання, так і спрямовану частину, після кожного блоку якої запропоновано позицією «Ваш варіант» для оказіональних імен концепту. Експеримент засвідчив, що вербалізація концепту відбувається не тільки окремими словами, а й ідіоматичними одиницями та реченнями. На основі корпусу реакцій були укладені синонімічні ряди зі стрижневим словом «віра» та антонімічні пари. Інформантам також було запропоновано поєднати слово віра з прикметником, що дозволило виділити ознаки концепту. Поєднання слова віра зі займенником дало змогу простежити суспільну й особистісну природу концепту, а також його місце в концептосфері носія. У спрямованій частині експерименту було запропоновано зарахувати віру до певної сфери, щоби мати змогу визначити місце побутування цього феномену. Зібраний під час дослідження мовний матеріал потребував застосування когнітивної та психолінгвістичної інтерпретації. Асоціативні реакції об’єктивували виділені у процесі наукового пошуку 39 ДКО – значущих рис концепту «віра».
СЛОВОТВІРНІ КАТЕГОРІЇ «СИЛЬНИЙ ВИЯВ ОЗНАКИ» ТА «НАДМІРНИЙ ВИЯВ ОЗНАКИ» В УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ В ЗІСТАВЛЕННІ З АНГЛІЙСЬКОЮ МОВОЮ
У статті в зіставному аспекті проаналізовано категоризування дійсності словотвірними засобами в сегменті словотвірної семантики «сильний вияв ознаки» та «надмірний вияв ознаки» у внутрішньоприкметниковій деривації в українській та англійській мовах. Встановлено, що в українській мові в основі утворення деадʼєктивів словотвірної категорії «сильний вияв ознаки» лежить словосполучення прислівника-модифікатора «дуже» і твірного прикметника: дуже білий – білюсінький, дуже старий – старезний, дуже добрий – предобрий. В українській мові категоризування сильного вияву ознаки словотвірними засобами репрезентують дериваційні моделі із суфіксами -есеньк-, -ісіньк-, -yсіньк- (-юсіньк-), -yщ- (-ющ-), (-ющ-), -yч- (-юч-), -езн- (-елезн-), -енн- та префіксами пре-, пра-. Кожна з моделей має свої особливості, які стосуються семантичних типів твірних прикметників, емоційно-експресивного забарвлення та сфер функціонування деадʼєктивів. Периферію словотвірної категорії «сильний вияв ознаки» в українській мові становлять моделі із запозиченими префіксами ультра-, архі-, супер-, екстра-. Коло деадʼєктивів із такими префіксами постійно розширюється. Більшість дериватологів відприкметникові деадʼєктиви на зразок «завеликий, надгустий» розглядає в межах словотвірного значення «високий вияв ознаки». У статті обґрунтовано, що такі деадʼєктиви репрезентують не словотвірну категорію «сильний вияв ознаки», а окрему дериваційну категорію «надмірний вияв ознаки». В англійській мові категоризування сильного вияву ознаки словотвірними засобами немає. Мовна категоризація світу в зазначеному сегменті здійснюється синтаксичними засобами, зокрема словосполученнями прислівників «very, quite, uncommonly» та прикметника або лексичною семантикою простого адʼєктива, наприклад: aged ʻстарезнийʼ, wee, tiny ʻмалюсінькийʼ, furious ʻзлющийʼ та ін. Натомість категоризування надмірного вияву ознаки в англійській мові відбувається за допомогою словотвірних засобів, зокрема дериваційних моделей із префіксами over-, super-, ultra-, hyper-. Вони розрізняються між собою продуктивністю типами семантики твірних прикметників та сферами функціонування. Ядро словотвірної категорії «надмірний вияв ознаки» в англійській мові становлять утворення з префіксом over-, а периферію – деадʼєктиви з іншими префіксами.
ЗІСТАВНО-ОНОМАСІОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ ДЕСУБСТАНТИВНИХ ІМЕННИКІВ ІЗ СУФІКСОМ -НИК (на матеріалі української та англійської мов)
У статті здійснено зіставний аналіз продуктивних типів внутрішньої форми похідних відіменникових найменувань неосіб української мови, утворених за словотвірною моделлю «Іменникова основа+ суфікс -ник» з їхніми англійськими відповідниками відповідно до наявних лексикографічних ресурсів, зокрема електронних. Зіставлення зроблено в таких продуктивних типах і підтипах внутрішньої форми похідних слів, як призначення (з двома підтипами), об’єктність (із трьома підтипами), конститутивність і подібність. Звернено увагу на методологічне тлумачення внутрішньої форми як змістового поняття в лінгво-філософських концепціях В. Гумбольдта та О. Потебні, а також у дослідженнях сучасних науковців, акцентовано на онтологічній складності цього поняття. Висвітлено роль внутрішньої форми слова як мотиваційної ознаки найменування, якає своєрідним «маркером» у питаннях категоризації навколишнього світу носіями різних мов, що в системі словотвору виявляє різнотипні способи мотивації значень у похідних словах і значною мірою визначає їхню формально-змістову структуру. Аналіз українських дериватів з англійськими відповідниками в ономасіологічному аспекті демонструє спільні та диференційні ознаки внутрішньої форми слова у процесах номінацій, репрезентує специфіку й оригінальність мовної картини світу різних націй. Використання внутрішньої форми слова як методологічного інструментарію в контрастивних типологічних студіях уможливлює розуміння складних проблем «прочитання» навколишнього світу різними етногрупами, а найголовніше – надає цінний матеріал для подальших перспективних інтердисциплінарних гуманітарних досліджень, зокрема когнітивістики, етнолінгвістики, етнопсихології, культурології, уможливлює виникнення нових підходів до типологічної класифікації мов світу за характером мотивації мовних знаків. Ключові слова: внутрішня форма слова, номінація, дериват, мотивованість, тип внутрішньої форми, іменник.
ЦІННА МОНОГРАФІЯ ПРО УКРАЇНСЬКУ ФРАЗЕМІКУ (Мар’ян Демський. Українська фраземіка. Дрогобич : Посвіт, 2019. 337 с.)
СУЧАСНИЙ РИТМ ДІАЛЕКТНОГО СЛОВА (Василь Ґрещук, Валентина Ґрещук. Діалектне слово в тексті та словнику. Івано-Франківськ : Місто НВ, 2015. 372 с.)
«ВЗИСКУЙ ПРОЖИТЬ НЕСУЄТНО І ДЗВІНКО…»: ДМИТРО БУЧКО ЯК ЛЮДИНА І НАУКОВЕЦЬ